справа № 359/2018/19                                    головуючий у суді І інстанції Журавський В.В.
провадження № 22-ц/824/16279/2021          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
22 грудня 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 ; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .   
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб. Спільне подружнє життя між сторонами не склалося, на даний час вони не ведуть спільне господарство та спільно не проживають. За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем була придбана квартира АДРЕСА_2 . 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2021 року позов  ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині поділу майна подружжя через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову про поділ майна відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що квартира є спільною сумісною власністю, окрім самого факту її придбання під час шлюбу. Судом чітко встановлено, що дана квартира перебуває у власності відповідача, який особисто уклав договір для її набуття та здійснював самостійно її оплату за наявні особисті кошти, хоча і під час шлюбу, але без жодної участі у цьому на той час дружини та витрачання сімейних коштів. Квартира придбана в день реалізації іншої квартири відповідачем, з додаванням своїх особистих коштів, наявність яких в суді підтверджено документально. Свідок ОСОБА_3 підтвердила факт передачі покупцем ОСОБА_4 коштів у розмірі 548 000 грн. продавцю ОСОБА_1 згідно укладеної розписки від 19 лютого 2016 року і засвідчення нею цього факту своїм підписом. Суд першої інстанції не вирішував питання визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте, поділив її в натурі між подружжям. Позивач не надала суду жодних доказів придбання квартири за спільні кошти. Сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 
Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в частині поділу квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що вона підписувала розписку, однак, не пам`ятає деталей цієї розписки. Заява подана ОСОБА_4 , яка не є стороною у справі, а, відтак, заява не може розглядатися судом. Відповідач не надав жодного доказу того, що 98 053 грн., отримані ним від продажу квартири у м. Васильків, були вкладені в купівлю спірної квартири. Суду не надано жодних документів, які свідчили б про спосіб отримання даних коштів та їх подальший шлях. Факт придбання квартири у шлюбі є встановленим та доведеним на підставі достовірних, належних та допустимих доказів.     
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 29 червня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а.с.7).
19 лютого 2016 року ОСОБА_1 відчужив належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_4 за ціною у розмірі 98 053 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Іванковою І.О., зареєстрованим в реєстрі за № 164 (а.с.46-47).
З копії розписки від 19 лютого 2016 року (а.с.51) вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 548 000 грн., що еквівалентно 20 300 доларів США, за продаж квартири АДРЕСА_3 .
19 лютого 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 лютого 2016 року, індексний номер 53648099 (а.с.29).
Квартира АДРЕСА_2 , придбана ОСОБА_1 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 на підставі договору № Н-4/25 про участь у фонді фінансування будівництва виду А від 16 лютого 2016 року.
Вартість вказаної квартири становила 945 000 грн., що підтверджується довідкою про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування (а.с.49) та актом приймання-передачі квартири № 25 від 19 лютого 2016 року (а.с.57).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині поділу квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. Згідно сталої судової практики у такому випадку презюмується, що квартира АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі. У матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження обставин, що є підставою для відхилення від рівності часток сторін в даній квартирі.
Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). 
Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Відповідно до вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Заявляючи вимогу про визнання права власності на Ѕ частину квартири, ОСОБА_2 вказував на те, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя. 
Верховний Суд у своїй постанові від 02 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що ст. 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру, ОСОБА_1 вказує на те, що квартира була придбана за його особисті кошти, у тому числі, і кошти, отримані ним від продажу квартири, що була його особистою власністю. На підтвердження вказаних обставин відповідачем було надано копію договору купівлі-продажу від 19 лютого 2016 року, за умовами якого ОСОБА_1 відчужив належну йому квартиру на користь ОСОБА_4 за ціною у розмірі 98 053 грн.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 19 лютого 2016 року продаж належної відповідачу на праві особистої приватної власності квартири було вчинено за 98 053 грн. Вказаний договір є чинним та у судовому порядку не оскаржувався.
Враховуючи презумпцію правомірності правочину, наявна у матеріалах справи розписка від 19 лютого 2016 року, згідно з якою ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 548 000 грн., що еквівалентно 20 300 доларів США, за продаж квартири АДРЕСА_3 , не спростовує зазначену у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу ціну, яку отримав відповідач за відчуження квартири.
В апеляційній скарзі відповідач також посилається на те, що свідок ОСОБА_3 підтвердила факт передачі покупцем ОСОБА_4 коштів у розмірі 548 000 грн. продавцю ОСОБА_1 .
У той же час, у відповідності до вимог ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
У даному випадку доводи відповідача щодо невідповідності частини нотаріально посвідченого договору, а саме його положень, що визначають ціну правочину, реально отриманій сумі за цим правочином, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, пояснення свідків, за допомогою яких відповідач намагався довести невірне зазначення в договорі купівлі-продажу ціни квартири, що була продана відповідачем в м. Васильків.
 Серед іншого, ОСОБА_1 посилається на те, що позивачем не заявлялася вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 вказувала на те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. У даному випадку не заявлення вимоги про визнання квартири спільним майном подружжя не є підставою для відмови у її поділі.
У той же час, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , була придбана подружжям за 945 000 грн. 
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник позивача  в свої поясненнях визнав той факт, що кошти у розмірі 98 053 грн., які були отримані відповідачем від продажу його квартири, використані для придбання спірної квартири.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Отже, сторонами на придбання квартири були використані спільні кошти у розмірі 846 947 грн. (945 000-98 053). Враховуючи режим спільної сумісної власності подружжя та рівність часток, позивачем було вкладено у придбання спірної квартири 423 473 грн. 50 коп. (846 947/2), а відповідачем 521 526 грн. 50 коп. (423 473,5+98 053). 
За таких обставин, частка у квартирі, на яку має право ОСОБА_2 , становить 9/20 частин, а ОСОБА_1 - 11/20.  
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції в частині поділу квартири не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з прийняттям постанови по суті вимог позивача.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 1 875 грн. Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на користь відповідача з позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до відхиленої частини позовних вимог, а саме у розмірі 93 грн. 75 коп.
Рішення суду в частині розірвання шлюбу не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2021 року в частині поділу майна подружжя скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення яким позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 9/20 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 93 грн. 75 коп. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                             Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.