УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №935/2133/20 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О. 
Категорія 63 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №935/2133/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,
на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області, ухвалене 16 вересня 2021 року суддею Василенком Р.О. у м. Коростишів, повний текст рішення складено 24 вересня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася в суд до ОСОБА_2 з позовом, у якому просила усунути перешкоди у здійсненні права власності (володіння, користування, розпорядження) 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачки.
В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником 48/100 частин вказаного будинку, а третя особа у справі ОСОБА_3 є власником 52/100 частин цього ж будинку. 
Вона дозволила тимчасово проживати у належній їй частині будинку ОСОБА_2 без укладення договору оренди та без реєстрації місця проживання. У подальшому ОСОБА_3 виявила бажання придбати вказане нерухоме майно, проте відповідачка відмовляється добровільно звільнити зайняте нею житло, чим порушує її (позивачки) права власника.
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить змінити мотивувальну частину вказаного судового рішення, виходячи з встановлених дійсних обставин справи та фактичних правовідносин, які склалися між сторонами у справі, в решті рішення суду – залишити без змін.
На її думку, позивачка при поданні позову приховала, що вони узгодили умови продажу належної їй частини будинку, що підтвердила в судовому засіданні. Вказала, що такі обставини також підтверджені письмовими доказами, а саме розпискою, у якій обумовлено умови купівлі-продажу та передачі грошових коштів, та показами свідка ОСОБА_4 . 
Зокрема, відповідно до розписки від 09 липня 2019 року власноруч написаної ОСОБА_1 , сторони у справі узгодили, що загальна сума продажу частини будинку становить 3000 доларів США та 10000 грн. З даного документа вбачається, що ОСОБА_1 отримала 3000 доларів США і 4000 грн та зобов`язувалася підготувати документи необхідні для оформлення договору купівлі-продажу до 09 серпня 2019 року, а вона ( ОСОБА_2 ) після оформлення правочину мала сплатити ще 6000 грн. 
Проте, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала. З метою уникнення від укладення договору купівлі-продажу частини житлового приміщення та привласнення отриманих від неї ( ОСОБА_2 ) коштів за будинок ініціювала даний позов. 
Таким чином, вважає, що під час розгляду справи встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з договору купівлі-продажу нерухомого майна, як це визначено ст. 657 ЦК України. 
Позивачка отримані кошти за будинок не повернула, вимогу про звільнення будинку саме у зв`язку із розірванням домовленості щодо продажу будинку не направляла. 
Тому, ОСОБА_2 вважає, що суд у порушення встановлених дійсних обставин справи, які було підтверджено належними доказами, безпідставно, без будь-яких обґрунтувань, визначив інші правовідносини між сторонами, як такі, що виникли з договору найму (оренди) житла, та застосував ст.ст.168, 169 ЖК України, ст.825 ЦК України. 
Під час розгляду справи не було встановлено жодної обставини, які б підтверджували, що правовідносини між сторонами виникли з договору найму житла. Як вона так і позивачка підтвердили, що домовленості щодо плати за користування житлом між ними не було, а тому відсутність однієї із істотних умов виключає існування таких правовідносин.
Отже, вважає, що судом неправильно визначено правовідносини, що склалися між сторонами і, відповідно, неправильно викладено мотивувальну частину рішення, оскільки відмову у позові слід було мотивувати виключно підставами не доведення обставин, на які посилається позивач і, враховуючи дійсні правовідносини між сторонами, що у даному випадку виникли із договору купівлі-продажу частини будинку, у якому вона проживає, як покупець майна, а не наймач.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав з наведених у ній підстав. 
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші її учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі фактично існують договірні відносини щодо найму (оренди) житла, враховуючи тривалість проживання відповідача з дозволу позивача та на умовах оплати комунальних послуг. Тому, оскільки позивачкою не надано будь-яких доказів щодо попередження відповідачки про розірвання договору найму житла та необхідність звільнення житла відповідно до ч.3 ст. 825 ЦК України, відсутні підстави для виселення останньої. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки, вирішуючи спір, суд правильно встановив характер правовідносин між сторонами та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно з`ясував обставини справи,  дослідив надані сторонами докази та надав їм належну оцінку.
Так, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником 48/100 частин будинку АДРЕСА_1 . Власником інших 52/100 його частин є ОСОБА_3 (а.с.5). 
ОСОБА_2 проживає в належній позивачці частині будинку з 2011 року з дозволу останньої та на умовах оплати комунальних послуг, які сплачує.
Такі обставини були визнані сторонами та не оспорюються. 
Зокрема, відповідно до копій квитанцій наданих ОСОБА_2 , остання сплачувала за послуги з енергопостачання у будинку за вищевказаною адресою за квітень, липень, вересень, жовтень 2020 року (а.с.32-33).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частина 3 статті 47 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Відповідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Стаття 391 ЦК України зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч. 3 ст. 810 ЦК України до договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї.  Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.
Встановивши, що між сторонами фактично існують договірні відносини щодо найму (оренди) житла з огляду на тривалість проживання відповідачки у належному позивачці житлі та на умовах оплати комунальних послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що наймодавець не виконав вимог законодавства щодо попередження наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці, а тому правильно відмовив у задоволенні позову.
Також, під час розгляду справи відповідачкою було надано суду копію розписки від 09 липня 2019 року, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 3000 доларів США, як завдаток, для укладення у майбутньому договору купівлі-продажу вказаної вище частини нерухомого майна та 4000 грн. У розписці також зазначено, що залишок коштів, які підлягають до сплати, на 09.07.2019 становить 6000 грн. Згідно розписки ОСОБА_1 зобов`язалася зібрати всі необхідні документи для укладення договору до 09.08.2019 (а.с.34). Обставини щодо наміру сторін укласти договір купівлі-продажу підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ОСОБА_1 заперечувала зміст розписки, посилаючись на те, що вона була попередньо складена та надиктована ОСОБА_2 , і що коштів за розпискою вона не отримувала (а.с. 96-97).
Проте, такі обставини не впливають на правильність мотивів судового рішення, а зазначені у апеляційній скарзі доводи про те, що судом неправильно визначено правовідносини, що склалися між сторонами, які у даному випадку, на думку  ОСОБА_2 , виникли із договору купівлі-продажу частини будинку, у якому вона проживає, як покупець майна, а не наймач, є безпідставними, оскільки розписка не містила будь-яких домовленостей щодо проживання відповідачки у будинку до укладення відповідного договору. Факт передачі грошових коштів за розпискою та попередній намір укласти договір купівлі-продажу має встановлюватись у іншій справі у разі виникнення спору між сторонами щодо купівлі-продажу спірного житла. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 07 лютого 2022 року.