Ухвала
 
21 січня 2022 року
місто Київ
 
справа № 185/5648/20
провадження № 61-713ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської обласної прокуратури на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, Богданівської сільської об`єднаної територіальної громади Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну частку (пай),
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у серпні 2020 року звернулася до суду із позовом про визнання права власності на земельну частку (пай) у розмірі 3, 45 умовних кадастрових одиниць із земель, переданих у колективну власність для сільськогосподарського використання колишньому Акціонерному товариству ім. Ілліча Павлоградського району Дніпропетровської області згідно з державним актом на право колективної власності на землю, розташовану на території Богданівської сільської територіальної громади Павлоградського району Дніпропетровської області.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 02 березня 2021 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області позов задовольнив.
Суд визнав за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) у розмірі 3, 45 умовних кадастрових одиниць із земель, переданих у колективну власність для сільськогосподарського використання колишньому Акціонерному товариству ім. Ілліча Павлоградського району Дніпропетровської області, згідно з державним актом на право колективної власності на землю, розташовану на території Богданівської сільської територіальної громади Павлоградського району Дніпропетровської області.
Встановивши, що рішенням сесії Богуславської сільської Ради народних депутатів від 25 січня 1995 року Акціонерному товариству ім. Ілліча Павлоградського району Дніпропетровської області передано землю площею 5263, 5 гектарів у колективну власність для сільськогосподарського використання, ОСОБА_1 зазначена у списку працюючих членів зазначеного товариства, затвердженому рішенням загальних зборів, втім сертифікат на право на земельну частку (пай) не отримувала, суд першої інстанції визнав наведені обставини такими, що свідчать про існування у позивача права на зазначений пай.
Постановою від 24 листопада 2021 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу Павлоградської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області залишив без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо існування підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 на момент визнання за Акціонерним товариством ім. Ілліча Павлоградського району Дніпропетровської області права колективної власності на землю не була членом зазначеного товариства, спростовуються положеннями пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95, в якому зазначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Також, врахувавши правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19, щодо непорушності права на земельну частку (пай), таке право підлягає захисту без обмеження строком позовної давності, тому суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Дніпровська обласна прокуратура 11 січня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу, додані до неї документи, зробив висновок про існування підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
Щодо оцінки судових рішень, які оскаржуються учасником справи, до категорії тих, що підлягають касаційному оскарженню
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Касаційному оскарженню не підлягають судові рішення у малозначних справах (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року - 2 481, 00 грн.
Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про визнання права власності.
За правилом пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
Відповідно до змісту рішення судів першої та апеляційної інстанцій станом на 01 січня 2020 року вартість земельної ділянки (паю) становить 114 865, 76 грн.
Оскільки ціна позову у справі складає 114 865, 76 грн, станом на 01 січня 2022 року ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481, 00 грн х 100 = 248 100, 00 грн).
Урахувавши, що ціна позову у цій справі складає 114 865, 76 грн, судові рішення, ухвалені у ній, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Щодо наявності винятків для допуску до касаційного оскарження судового рішення у малозначній справі
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Дніпровська обласна прокуратура у касаційній скарзі зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені у касаційному порядку, оскільки питання, порушене у скарзі, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес, оскільки визнання у судовому порядку права приватної власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом або певну територіальну громаду правомочностей власника землі, тож зазначене призведе до завдання шкоди інтересам громади та держави.
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18).
Тож наведені Дніпровською обласною прокуратурою доводи не є такими, що свідчать про існування такої проблеми у правозастосовчій практиці, що зумовлює нагальну потребу формування єдиної правозастосовчої практики та про значний суспільний інтерес, разом з цим наведені доводи свідчать про необхідність переоцінки доказів щодо підстав визнання за позивачем права власності на земельну частку (пай).
З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципу відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), §32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» 
(Zubac v. Croatia), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).
Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» 
(Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
Тож за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, Богданівської сільської об`єднаної територіальної громади Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну частку (пай), за касаційною скаргоюДніпровської обласної прокуратури на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        О. В. Ступак