СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року                       м. Харків                        Справа № 922/3238/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А., суддя  Тарасова І.В.
розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (вх.№ 3494 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 12.10.2021 у справі №922/3238/21 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Погореловою О.В., підписано 12.10.2021) 
за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків,
до Фізичної особи-підприємця Багрянцева Вячеслава Володимировича, м. Харків,
про стягнення 15 236,93 грн,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Багрянцева Вячеслава Володимировича заборгованості по оплаті спожитої теплової енергії за період з березня 2014 року по квітень 2015 року у розмірі 15 236,93 грн. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.10.2021 в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 15236,93 грн, що утворилась у період з березня 2014 року по квітень 2015 року обґрунтовані та підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами. Разом з цим, відповідачем у справі подана заява про застування позовної давності. Позивачем клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності не заявлено, жодних поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом не наведено, в зв`язку з чим суд, на підставі ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 12.10.2021 у справі №922/3238/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Також, КП "Харківські теплові мережі" до апеляційної скарги додано клопотання про поновлення строку позовної давності у справі №922/3238/21,  в якому апелянт просить поновити КП "Харківські теплові мережі" пропущений строк позовної давності з огляду на те, що пропуск позовної давності мав місце з поважних причин. До клопотання апелянтом додано копію балансу (звіт про фінансовий стан) на 30 вересня 2020 року.
Скарга обґрунтована тим, що 08.09.2021 до суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, однак на адресу позивача зазначена заява не надходила, та відповідно, позивач був позбавлений можливості звернутися з заявою про поновлення строків позовної давності. Відновивши строк позовної давності суд допоміг би відновити справедливість стосовно тих споживачів, які справно здійснюють оплату наданих послуг; не дозволив би неплатникам уникнути відповідальності хоча б частково, оскільки стягнення заборгованості здійснюється за тарифами, що діяли на момент надання послуг і на сьогоднішній день вже сильно знецінені інфляцією. 
Зазначає, що позивач не мав рівних з відповідачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а також не міг нарівні з відповідачем довести у суді ті обставини, на які він посилається. Вважає, що судом не було створено всім учасникам судового процесу належних умов для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, що дає підстави для вирішення апеляційним судом заяви позивача про поновлення строку позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Східного апеляційного  господарського суду від 23.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (вх.№ 3494 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 12.10.2021 у справі №922/3238/21 та ухвалено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи. Встановлено відповідачу строк до 09.12.2021 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання апелянту. Встановлено сторонам у справі строк до 13.12.2021 для подання заяв, клопотань, тощо. Запропоновано відповідачу у строк до 13.12.2021 надати свої міркування або заперечення щодо поданого апелянтом клопотання про поновлення строку позовної давності у справі №922/3238/21.
01.12.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№13941), в якому відповідач проти апеляційної скарги заперечує, просить рішення залишити без змін, посилаючись на те, що КП «Харківські теплові мережі» не лише не надало докази поважності причин пропуску позовної давності, а й навіть не заявило клопотання про її поновлення, пропущення якої усвідомлювало ще під час звернення до суду з даним позовом, у якому чітко сформувало часовий період існування заборгованості відповідача, який на думку позивача підлягав стягненню. Тому, будь-які посилання представника позивача на те, що вони були позбавлені можливості звернутися із заявою про поновлення строків є неналежними, безпідставними та необґрунтованими, та не можуть бути взяті судом до уваги. Враховуючи, що правовідносини, на які посилається позивач, мали місце у період з березня 2014 року по квітень 2015 року, а позовна заява подана 03.08.2021, строк позовної давності сплинув, у зв`язку з чим позов не може бути задоволено.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, ФОП Багрянцев Вячеслав Володимирович на підставі договору оренди нежитлового приміщення (будівлі) № 1245 від 26.03.2003, укладеного з Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради, займає нежитлові приміщення загальною площею 114,5 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Саперна, 10-А, літера «А-2» з централізованою системою опалення, теплопостачання якого здійснює КП “Харківські теплові мережі”. Система опалення зазначених приміщень є невід`ємною частиною централізованої системи опалення адміністративного будинку, тому при подачі теплової енергії у централізовану систему опалення будинку одночасно опалюються нежитлові приміщення відповідача.
01.02.2004 між КП "Харківські теплові мережі", енергопостачальна організація,  та ФОП Багрянцевим Вячеславом Володимировичем, споживачем, був укладений договір про постачання теплової енергії № 10300, згідно з яким енергопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором. 
Відповідно до п.2.1 договору теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гаряче водопостачання - протягом року; технологічні потреби - відповідно з виробничою програмою; кондиціювання повітря - по мірі необхідності.
Згідно з п.6.1 договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. 
Пунктом 6.2 договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого підписується акт звірки розрахунків (в 3-х примірниках). 
Споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації вартість, зазначеної в додатку 1 до договору кількості теплової енергії, що і є заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду (п.6.3 договору).
Відповідно до п.10.1 договору цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2004. 
За змістом п.10.4 договору договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. 
Постачання теплової енергії на потреби опалення у житлові будинки позивач здійснює на підставі розпоряджень Харківського міського голови про початок та кінець опалювальних сезонів, а на потреби гарячого водопостачання — протягом року.
В період опалювальних сезонів 2013-2014, 2014-2015 років, які розпочато на підставі розпоряджень Харківського міського голови, позивач здійснював постачання теплової енергії у житловий будинок, за адресою: вул. Саперна,10-А, де розташовані нежитлові приміщення відповідача, на підтвердження чого до матеріалів справи надано щорічні акти підключення/відключення споживача, складені протягом вказаних вище опалювальних сезонів.
Позивач вказує, що система теплопостачання відповідача є єдиною та невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку, тому КП "Харківські теплові мережі" не має технічної можливості відключити від опалення це приміщення. Ні приміщення відповідача, ні житловий будинок, у якому вони розташовані, не обладнані приладами обліку теплової енергії, тому розрахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії на потреби опалення здійснювався позивачем розрахунковим способом згідно з нормативним документом “Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні” КТМ 204 України 244-94. Проте, відповідач не виконав належним чином взяті на себе за договором зобов`язання, не сплатив у визначені договором строки, порядку та розмірі вартість заявленої та отриманої теплової енергії, внаслідок чого за період з березня 2014 року по квітень 2015 року утворилась заборгованість по особовому рахунку відповідача №17400-4700 в сумі 15236,93 грн, яка до цього часу не погашена. 
07.09.2021 до суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності (вх.№20929), в якій відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимог КП «Харківські теплові мережі», у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
12.10.2021 Господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст.509 ЦК України, ст.173 Господарського кодексу України (надалі ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.526 ЦК України, яка кореспондується з ч.1 ст.193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України унормовано, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.629 ЦК України  договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі договору про постачання теплової енергії.
Згідно зі ст.1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Статтею 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку (ст. 25 Закону України "Про теплопостачання").
Відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198 (далі - Правила), вказані Правила визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії.
Пунктом 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
Згідно з пунктом 4 Правил  користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, укладеного між споживачем і теплопостачальною організацією.
Пунктом 14 Правил передбачено, що споживач   зобов`язаний   укласти   з   теплопостачальною організацією  договір  до  початку  подачі  теплоносія  до системи теплоспоживання. 
Відповідно до п.23 Правил розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.
Позивач в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що 08.09.2021 до суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, однак на адресу позивача зазначена заява не надходила, та відповідно, позивач був позбавлений можливості звернутися з заявою про поновлення строків позовної давності. При цьому, позивач обґрунтовує обов`язок направлення заяви ст.165 ГПК України. 
Згідно з частинами 1-3 ст.80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Тобто, чинним законодавством не покладено на відповідача обов`язок щодо направлення позивачу всіх заяв/клопотань, які можуть бути подані відповідачем в межах справи. 
Відповідно до ч.5 ст.165 ГПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем відзив на позовну заяву не подавався, а було подано лише заяву про застосування строків позовної давності, обов`язок направлення якої всім учасникам справи, як вже зазначалось, не передбачено чинним законодавством України, тому посилання апелянта щодо не направлення йому копії заяви є необґрунтованим.   
Відповідно до п.5, 8 ч.3 ст.162 ГПК України позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
Частиною 4 ст.164 ГПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Таким чином, на позивача покладено обов`язок подання разом з позовною заявою всіх документів та доказів,  які підтверджують обставини його звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що позивач, звертаючись в серпні 2021 року до суду з позовом про  стягнення заборгованості по оплаті спожитої теплової енергії за період з березня 2014 року по квітень 2015 року у розмірі 15 236,93 грн, повинен був усвідомлювати про пропущення ним строку позовної давності за вказаний період. 
Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 ст.267 ЦК України).
Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що в разі, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту.
Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.
Застосування позовної давності (в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, щоб зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04.12.1995 у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі "Seal v. The United Kingdom" за заявою № 50330/07), а саме: - строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18.03.2008 у справі "Dacia S.R.L. v/ Moldova" за заявою № 3052/04); - застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20.05.2010 у справі "Lelas v. Croatia" за заявою №55555/08); - механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20.12.2007 у справі "Phinikaridou v. Cyprus" за заявою № 23890/02).
Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом ст.256, ч.1 ст.261 ЦК України застосування позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності неможливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі справа № 372/1036/15-ц, постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 911/1555/17, від 14.03.2018 у справі № 917/1150/17, від 21.03.2018 у справі № 910/27026/14, від 02.04.2019 у справі № 902/326/16, від 19.06.2019 у справі № 905/1331/18, та від 30.04.2020 у справі № 19/49-10.
За змістом наведених норм, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у спорі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу. Тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України (аналогічні позиції викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №910/11614/18, від 22.08.2019 у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 у справі № 920/903/17, від 19.11.2019 у справі № 910/16827/17).
Водночас позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого ст.74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).
Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:
- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);
- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.
За відсутності будь-якої з наведених умов, суд не має права визнавати існування поважних причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16).
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем доведено наявність заборгованості відповідача у розмірі 15  236,93 грн, яка виникла у період з березня 2014 року по квітень 2015 року. Однак, відповідачем 08.09.2021 до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності у справі №922/3238/21. При цьому, позивачем клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності в суді першої інстанції не заявлялось. 
Таким чином, строк позовної давності щодо заборгованості за березень 2014 року закінчився в березні 2017 року, за квітень 2014 року – в квітні 2017 року, за жовтень 2014 року – в жовтні 2017 року, за листопад 2014 року – в листопаді 2017 року, за грудень 2014 року – в грудні 2017 року, за січень 2015 року –в січні 2018 року, за лютий 2015 року – в лютому 2018 року, за березень 2015 року – в березні 2018 року, за квітень 2015 року – в квітні 2018 року.
Позивачем разом з апеляційною скаргою було подано клопотання про поновлення строку позовної давності у справі №922/3238/21, в якому позивач вказує, що відновивши строк позовної давності суд допоміг би відновити справедливість стосовно тих споживачів, які справно здійснюють оплату наданих послуг; не дозволів би неплатникам уникнути відповідальності хоча б частково, тому як стягнення заборгованості здійснюється за тарифами, що діяли на момент надання послуг і на сьогоднішній день вже сильно знецінені інфляцією. До клопотання апелянтом додано копію балансу (звіт про фінансовий стан) на 30 вересня 2020 року.
За приписами ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Господарський процесуальний кодекс України допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, зокрема, у зв`язку з тим, що позивачем, як у даному випадку, не було подано клопотання про поновлення строку позовної давності з обґрунтуванням причин пропущення такого строку, а відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, а заявник апеляційної скарги просить врахувати подане ним в суді апеляційної інстанції клопотання про поновлення строку позовної давності. 
Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, 
За таких обставин, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання позивача про відновлення строку позовної давності, поданого в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що позивачем в суді першої інстанції не подавалось клопотання про поновлення строку позовної давності, а відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України. 
Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Харківської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 12.10.2021 у справі №922/3238/21 без змін як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
          
Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 12.10.2021 у справі №922/3238/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.01.2022 

Головуючий суддя                                                                    Я.О. Білоусова

Суддя                                                                                           О.А. Пуль  

Суддя                                                                                           І.В. Тарасова