Справа № 444/3206/20                                Головуючий у 1 інстанції: Олещук М.М. 
Провадження № 22-ц/811/2951/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:69

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 06 липня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 09 серпня 1997 року вона уклала з відповідачем шлюб, у якому у них народилося двоє дітей: син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стверджує, що з самого початку спільного сімейного життя у них з відповідачем виникали непорозуміння, сварки, що зумовлено тим, що відповідач зловживає спиртними напоями, внаслідок чого його поведінка стає неадекватною, ним вчиняються дебоші, домашнє насильство відносно неї, зокрема, він застосовує до неї фізичну силу, чинить постійний психологічний тиск, чим завдає їй душевних страждань. Зазначає, що всі її спроби налагодити стосунки не призвели до позитивного результату, оскільки відповідач не зробив для себе жодних висновків, його поведінка та ставлення не змінилися, у зв`язку з чим вона остаточно втратила почуття любові та поваги до нього. Вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно, подальше їхнє спільне проживання та збереження сім`ї є неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Вказує, що заходи для збереження сім`ї вживаються відповідачем фіктивно, нещиро та не відповідають реальним подіям, відтак просить не надавати строк для примирення, оскільки вона твердо переконана в необхідності розірвання шлюбу, так як розлад в сім`ї носить стійкий характер і в подальшому примирення неможливе. З наведених підстав просить розірвати шлюбу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 09 серпня 1997 року у Мокротинській сільській раді Жовківського району Львівської області, актовий запис № 2. 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 06 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що зареєстрований 09.08.1997 року у Мокротинській сільській Раді народних депутатів Жовківського району Львівської області, актовий запис № 2.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при поданні позову до суду судовий збір в розмірі 840 грн.80 коп.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають у шлюбі уже понад 24 роки і за час спільного проживання у них, як і в кожній сім`ї виникали непорозуміння та конфліктні ситуації, які згодом залагоджувалися, що призводило до примирення подружжя, а після одного з таких непорозумінь позивач під впливом емоцій подала заяву про розірвання шлюбу. Зазначає, що розірвання шлюбу суперечить інтересам дітей, зокрема малолітньої доньки, а судом першої інстанції не досліджено, чи не вплине розірвання шлюбу на процес її виховання та навчання, як і не вирішено питання стосовно того, з ким вона буде проживати. Вказує, що ним було подано клопотання про надання строку для примирення подружжя, однак, на його думку, суд першої інстанції не здійснив належним чином розгляд даного клопотання, не з`ясував думку позивача з цього приводу, відтак, як він вважає, прийшов до помилкового висновку про відмову у його задоволенні. Вважає, що суд першої інстанції, всупереч вимогам цивільного процесуального законодавства, розглянув справу за відсутності як позивача, так і відповідача. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що шлюб грунтується на вільній згоді чоловіка та жінки, врахував відсутність згоди позивача на примирення з відповідачем та її небажання зберегти шлюб, те, що сім`я розпалася остаточно, сторони припинили подружні відносини, та дійшов висновку, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що є підставою для його розірвання.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до змісту п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 та ОСОБА_7 уклали шлюб 09 серпня 1997 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 2, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 09 серпня 1997 року, виданим Мокротинською сільською радою народних депутатів Жовківського району Львівської області.
За час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 10 березня 1998 року, виданим Мокротинською сільською радою народних депутатів Жовківського району Львівської області та свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 17 вересня 2010 року, виданим Староскварявською сільською радою Жовківського району Львівської області відповідно. 
Встановивши, що розлад в сім`ї носить постійний характер, сторони припинили подружні стосунки, втратили один до одного почуття любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, сім`я існує формально, і примирення між сторонами неможливе, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, збереження шлюбу є неможливим, а відтак вірно вважав, що є підстави для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не здійснив належним чином розгляд клопотання про надання строку для примирення подружжя, в тому числі, і не з`ясував думку позивача щодо даного клопотання, спростовуються матеріалами справи.
З матеріалів справи вбачається, що 24 травня 2021 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про надання строку на примирення подружжя тривалістю шість місяців.
06 липня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та зазначила, що позов підтримує повністю, а щодо надання строку на примирення заперечує, оскільки за час розгляду судом справи відповідач жодних дій для збереження сім`ї не здійснював.
Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 06 липня 2021 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 про надання строку на примирення подружжя відмовлено.
Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 456/848/16.
Крім того, справа перебувала у провадженні суду першої інстанції з 30 листопада 2020 року, у сторін було достатньо часу для примирення, однак відносини сторін не змінилися, і після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, і за час перебування справи у провадженні апеляційного суду. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 06 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 23.12.2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк