ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/9562/20                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача:                                                                                                                            Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                     Костюк Л.О., Федотова І.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі- відповідач, ГУ ПФУ у Київській області), в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті доплат до пенсії відповідно до вимог статей  37,  39,  51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ, за період з 01.01.2014 по 02.08.2014; 
- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити, провести перерахунок та виплату недоплаченої суми до пенсії: щомісячну грошову допомогу відповідно до вимог  статті 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ  в розмірі 30% від мінімальної заробітної плати, доплату до пенсії відповідно до вимог  статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ  з розрахунку однієї заробітної плати та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог  статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ  в розмірі 15% від мінімальної пенсії за віком, за період з 01.01.2014 по 02.08.2014.
Позов мотивовано безпідставністю відмови відповідача у нарахуванні та виплаті позивачці як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає на території радіоактивного забруднення, пенсії в розмірі, встановленому статтями  37,  39,  51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,  статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, оскільки у вказаний період законодавством не обмежувалось пряме застосування зазначених норм  Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 доплат до пенсії відповідно до вимог статей  39,  51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ  за період з 01.01.2014 по 02.08.2014; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 доплату до пенсії відповідно до  статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ  з розрахунку однієї заробітної плати, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог  статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ  в розмірі 15% від мінімальної пенсії за віком за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, з урахуванням раніше виплачених сум. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції від 09 квітня 2021 року, ГУ ПФУ у Київській області подано апеляційну скаргу та 20.09.2021 подано клопотання про залишення позову без розгляду, у яких зазначено, що судом першої інстанції при ухваленні рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про залишення позову без розгляду з підстав пропущення позивачем встановленого процесуальним законом строку на звернення до суду з вказаними позовними вимогами.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ у Київській області, надано строк для подачі відзиву іншою стороною спору, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 20 грудня 2021 року.
ОСОБА_1 письмового відзиву на апеляційну скаргу не надала, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження. 
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 належить до числа громадян, які постійно проживали на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1992 роках, категорія 4, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .
Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 10.09.2003 ОСОБА_1 призначено довічно пенсію за віком.
Позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою від 01.09.2020 про перерахунок та виплату пенсії  відповідно до статей  37,  39,  51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,  статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»  за період з 01.01.2014 по 02.08.2014.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 01.10.2020 №8048-11788/Г-02/8-1000/20 позивачу повідомлено про відсутність підстав для перерахунку пенсії за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 з огляду на відсутність нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України щодо порядку та розмірів виплат, передбачених  Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Вважаючи протиправною відмову пенсійного органу в перерахунку пенсії, позивач звернулася з позовом до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що у період з 01.01.2014 по 02.08.2014, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області мало нараховувати та виплачувати позивачу додаткову пенсію, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та підвищення пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення в розмірі, визначеному статтями  39,  50 Закону № 796-ХІІ, а не Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Водночас, пенсія позивача період з 01.01.2014 по 02.08.2014 була обчислена у розмірі, що не відповідає вимогам чинного законодавства, тобто статей  39,  51 Закону України «Про статус і соціальний з внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ.                
Водночас, апелянт наголошує на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому, в будь-якому разі, її розмір відомий особі, яка її отримує. Відтак, на переконання апелянта, отримання позивачем листа-відмови на її заяву, не змінює моменту, з якого позивач мала дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації своїх прав і ця дата не може пов`язуватись з початком перебігу строку на звернення до суду.
Колегія суддів, вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Конституція України  гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Разом з тим, право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду.
Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено, передусім, необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Встановлення строків звернення до адміністративного суду, у системному зв`язку з принципом правової визначеності, слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (суб`єкта владних повноважень) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої, національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Як вбачається з матеріалів справи, позов зареєстровано 12.10.2020 (подано 07.10.2020)
Відповідно до положень частин першої-другої  статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з приписами частин третьої, четвертої  статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З наведених норм слідує, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися, або необізнаність з наявними правами, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Як вже зазначалось, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами, законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених  Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій, а також досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, щоб після спливу значного проміжку часу, сторони не повертались до вже сталих правовідносин.
У свою чергу, слід врахувати, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Так, судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, при тому, що із заявою до пенсійного органу позивач звернулася у вересні 2020 року.
Відтак, колегія суддів вважає, що позовні вимоги за вказаний період заявлені з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, визначеного  статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності поважних причин його пропуску та підстав для поновлення, адже, пенсійні виплати є постійними, виплачуються щомісячно.
Тобто, про своє порушене право позивач дізналася або повинна була дізнатися після отримання неповних сум виплат, які здійснювалися згідно постанов Кабінету Міністрів України у менших розмірах, ніж визначено  Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Урахування подання заяви в 2020 році про необхідність здійснення перерахунку за період, охоплений 2014 роком та отримання у жовтні 2020 році відповіді-відмови, на переконання колегії суддів, не може вказувати на те, що позивач дізналася про своє право лише у 2020 році, адже у такому б випадку, звернувшись на актуальну дату до суб`єкта владних повноважень зі зверненням про необхідність вчинити певні дії та отримавши рішення про відмову в задоволенні заяви, можливо штучно поновити строки звернення до суду та порушити питання правомірності дій відповідача за будь-який час, не охоплений часовими межами. У даному ж випадку, позовні вимоги стосуються нарахувань та виплати пенсії, після спливу 6 років, що є значним проміжком часу та не може давати підстави для поновлення строків на звернення до суду, за умови, що позивач реально не була позбавлена можливості звернутися до суду за захистом своїх прав.
Разом з тим, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19, дійшов висновку, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час,    триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому, в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.
Відтак, позовні вимоги за вище вказані періоди заявлені позивачем з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, визначеного  статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності поважних причин його пропуску та підстав для поновлення.
Згідно пункту 3 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до положень частини першої  статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями  238,  240  цього  Кодексу.
Приписами пункту 8 частини першої  статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України  визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою  статті 123 цього Кодексу.
Таким чином, вказане вище свідчить про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про залишення позову без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду з позовом, встановленого приписами  статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 122,  123,  240,  311,  315,  319,  325,  328-331Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області -  задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі №320/9562/20 -  скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії -  залишити без розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених пункту 2 частини п`ятої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя - доповідач                                                                                                                                             О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                                                                       Л.О. Костюк

                                                                                           І.В. Федотов