П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/2157/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк Олександр Петрович   
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
13 січня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Полотнянка Ю.П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Григорук В.С., 
позивача - ОСОБА_1 
представника позивача - Байцара І.Б.          
представника відповідача - Булгакова С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Національного банку України в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невиплати  у період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі, а також компенсації за невикористані 11 днів додаткової щорічної оплачуваної відпустки державного службовця за період роботи з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року;
- зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити заборгованість із заробітної плати за період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року у сумі 27784,06 грн , в тому числі: доплату за ранг державного службовця у сумі 1080,00 грн , надбавку за вислугу років у сумі 26704,06 грн;
- зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані 11 днів додаткової щорічної відпустки державного службовця за період з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року у сумі 5808,88 грн.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.             
В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт послався на недотримання судом першої інстанції норм матеріального права, що на думку останнього призвело до неправильного вирішення питання. Апелянт наголошує, що відповідач безпідставно не виплатив йому при звільненні в повній мірі заробітну плату та не провів в день звільнення повного розрахунку.
В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.
Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, та просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що   ОСОБА_1 у період з 13 вересня 1995 року по 15 листопада 2018 року працював на різних посадах у Національному банку України з робочим місцем у м. Чернівці, що підтверджується записами його трудової книжки.
01 лютого 2000 року позивачу, яким прийняв присягу державного службовця, присвоєно дев`ятий ранг державного службовця, а 27 квітня 2015 року позивачу присвоєно шостий ранг державного службовця.
Як вбачається з особової картки ОСОБА_1 , ним використано додаткову відпустку за період з 13 вересня 2014 року по 12 вересня 2015 року протягом 25 вересня 2015 року по 09 жовтня 2015 року.
Згідно із записом трудової книжки №15 позивач втратив статус державного службовця з 01 травня 2016 року відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.
Крім цього, дослідженням змісту розрахункових листків позивача за період з жовтня 2015 року по червень 2016 року включно, судом встановлено, що заробітна плата позивача нараховувалась з урахуванням таких видів грошового забезпечення: за жовтень-грудень 2015 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., відп.дод.; за січень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., лікарн. (НБУ), лікарн. (непрац.); за лютий 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., індекс. з-пл., за вик. цілей та завдань; за березень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., індекс. з-пл.; за квітень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив.; за травень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив., за вик. цілей та завдань; за червень 2016 року посадовий оклад, за особ. умови та інтенсив.
Наказом Національного банку України від 13 листопада 2018 року №4402-к ОСОБА_1 звільнено з посади старшого інженера управління інформатизації регіонів (робоче місце в м. Чернівці) Департаменту інформаційних технологій з 15 листопада 2018 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Зазначеним наказом також зобов`язано здійснити позивачу, виплату грошової компенсації: за 1 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 13 вересня 2016 до 12 вересня 2017 року; за 10 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 13 вересня 2017 року до 12 вересня 2018 року; за 4 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 13 вересня 2018 року до 15 листопада 2018 року; за 4 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 13 вересня 2016 року до 12 вересня 2017 року; за 4 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 13 вересня 2017 року до 12 вересня 2018 року; за 1 календарний день невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 13 вересня 2018 року до 15 листопада 2018 року. Зобов`язано здійснити позивач виплату одноразової допомоги в розмірі 7 посадових окладів.
Відповідно до розрахункового листка (30 листопада 2018 року) позивачу нараховано суму заробітної плати з урахуванням посадового окладу, компенсації відпустки при звільненні, компенсаційної виплати при звільненні. Всього до виплати (з відрахуванням ПДФО, військового податку та внеску профспілки Управління НБУ в Чернівецькій області) позивачу належала сума в розмірі 96284,34 грн, яка й була йому виплачена згідно платіжного доручення №10533Р від 15 листопада 2018 року.
Як вбачається зі змісту листа Національного банку України від 07 квітня 2021 року №60-005/29961, виданого за результатами розгляду адвокатського запиту АО «Адвокатська компанія «Лекстер» стосовно позивача, останнім використано за робочий рік з 13 вересня 2015 року по 12 вересня 2016 року щорічну відпустку з 11 липня 2016 року по 24 липня 2016 року тривалістю 14 календарних днів та з 19 вересня 2016 року по 03 жовтня 2016 року тривалістю 15 календарних днів, а також щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці (ненормований робочий день) тривалістю один календарний день 04 жовтня 2016 року.
Згідно приміток до вказаного листа розрахунок тривалості відпустки здійснено з урахуванням втрати працівниками Національного банку України статусу державного службовця з 01 травня 2016 року відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII та збереженням пільг і компенсацій протягом двох місяців відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України. Розрахунок тривалості відпустки здійснено з 01 липня 2016 року (дата завершення двомісячного терміну збереження пільг і компенсацій у зв`язку з втратою працівниками статусу державного службовця) і до завершення робочого року.
Крім цього, в листі зазначено, що позивачу додаткова відпустка як державному службовцю за 21 рік стажу державної служби (13 вересня 2015 року -12 вересня 2016 року) не надавалась, оскільки право на неї у нього виникло б тільки з 12 вересня 2016 року, після втрати працівниками Національного банку України статусу державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу».
Згідно листа Національного банку України від 22 квітня 2021 року №60-0005/35148, виданого за результатами розгляду адвокатського запиту АО «Адвокатська компанія «Лекстер» в інтересах позивача, у вересні 2015 року йому нараховувалася та виплачувалася надбавка за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років. Згідно розділу V. Надбавки «Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України», яке затверджене постановою Правління Національного банку України від 10 липня 2015 року №456, що набрала чинності з 01 жовтня 2015 року, не передбачено встановлення надбавок за вислугу років та ранг працівникам Національного банку.
За таких обставин, вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачувались доплата за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років на державній службі за період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року, а також при звільненні не була виплачена компенсація за невикористані 11 днів додаткової щорічної оплачуваної відпустки державного службовця за період роботи з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вважає, що доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, ґрунтуються на помилковому застосуванні законодавства, яке регулює спірні відносини. 
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, відповідно до частини першої статті 64 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року №679-XIV (у редакції, що діяла до 10 липня 2015 року) умови найму, звільнення, оплати праці, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу". Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, службовцям Національного банку (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи у Національному банку, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.
Згідно частини четвертої статті 64 Закону №679-XIV службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.
Відповідно до частини восьмої статті 64 Закону №679-XIV розмір оплати праці службовців Національного банку встановлюється Правлінням Національного банку відповідно до положень Закону України "Про державну службу".
Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розбудови інституційної спроможності Національного банку України» від 18 червня 2015 року №541-VIII (далі - Закон №541-VIII) внесені зміни у частину першу статті 64 Закону України «Про Національний банк України», а саме: виключено слова «оплати праці». Тобто, перше речення частини першої статті 64 Закону №679-XIV у редакції Закону №541-VIII викладено наступним чином: «Умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу"».
Законом №541-VIII частину восьму статті 64 Закону №679-XIV викладено у такій редакції: «Структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці».
Закон №541-VIII від 18 червня 2015 року набрав чинності 10 липня 2015 року.
Отже, як вірно зауважив суд першої інстанції, з часу набрання чинності Законом №541-VIII (10 липня 2015 року) оплата праці службовців (державних службовців) Національного банку уже не регулюється Законом України «Про державну службу», крім іншого, що наведено у частині першій статті 64 Закону №679-XIV, а структура та розмір оплати праці службовців (державних службовців) Національного банку, визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на порушення відповідачем статті 22 Закону України "Про оплату праці", оскільки Закон України "Про державну службу" в частині структури оплати праці на службовців Національного банку України не розповсюджується з 10 липня 2015 року.
На виконання Закону №679-XIV зі змінами, внесеними Законом №541-VIII, постановою Правління Національного банку України від 10 липня 2015 року №456, яка набрала чинності з 01 жовтня 2015 року, затверджено Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України (далі - Положення №456).
Згідно пункту 2 Положення №456 ним визначено умови оплати праці (заробітної плати) працівників, які перебувають у трудових відносинах із Національним банком України, та порядок установлення їм складових та розмірів заробітної плати.
Відповідно до пункту 10 Положення №456 оплата праці працівників Національного банку складається з основної і додаткової заробітної плати та інших виплат.
Згідно з пунктами 11 та 12 Положення №456 основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Для працівників Національного банку встановлюється у вигляді посадових окладів. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та особливі умови праці. Вона включає премії, надбавки, доплати, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені законодавством України.
Таким чином, враховуючи, що спеціальними нормами права, які регулювали питання структури та розміру оплати праці державних службовців Національного банку України та які набрали чинності з 10 липня 2015 року та з 01 жовтня 2015 року, не було передбачено нарахування та виплату державним службовцям Національного банку України доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу названих складових заробітної плати у період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року, тобто у спірний період.
Цього ж стосується вимога позивача про нарахування і виплату доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі, що охоплюють період з 01 травня 2016 року по 30 червня 2016 року. Більше того судом встановлено, що позивач у зв`язку зі змінами в законодавстві втратив статус державного службовця з 01 травня 2016 року. 
Варто зауважити, що Положення №456, яким з 01 жовтня 2015 року були визначені нові умови оплати праці державних службовців Національного банку України, було прийнято на виконання норм Закону №679-XIV зі змінами, внесеними Законом №541-VIII, що набрали чинності з 10 липня 2015 року.
При цьому встановлено, що Положення №456 не погіршувало умови оплати праці позивача, адже його заробітна плата з 01 жовтня 2015 року збільшилась. Факт зростання розміру середньої заробітної плати в період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року визнається і позивачем у письмових поясненнях від 25 серпня 2021 року.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача про нарахування та виплату йому у період з 01 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі безпідставними.
Що стосується  вимог позивача про нарахування та виплату компенсації за невикористані 11 днів додаткової щорічної оплачуваної відпустки державного службовця за період роботи з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 64 Закону №679-XIV (у редакції, що діяла до 01 травня 2016 року) умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу". Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, службовцям Національного банку (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи у Національному банку, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.
Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII було внесені зміни до частини першої статті 64 Закону №679-XIV, а саме: слова «Законом України «Про державну службу» замінено словами «Правлінням Національного банку з урахуванням законодавства про працю». Також виключено частину четверту-шосту статті 64 Закону №679-XIV.
Таким чином, з 01 травня 2016 року законодавець виключив поширення норм Закону України «Про державну службу» на службовців Національного банку і в частині надання їм відпусток.
Варто зазначити, що правовідносини, пов`язані з наданням державним службовцям відпусток, регулювалися Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1994 року №250 «Про порядок і умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток», Порядком надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2012 року №551, якими було передбачено, що надання додаткової відпустки певної тривалості та виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні залежали лише від наявності у державного службовця стажу державної служби, а не від відпрацьованого ним часу у відповідному робочому році.
Судовим розглядом встановлено, що з 12 вересня 2015 року позивач отримав право на додаткову відпустку за стаж державної служби 20 років тривалістю 15 календарних днів і таку він використав з 25 вересня 2015 року по 09 жовтня 2015 року, а право на додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби 21 рік виникало б у позивача з 12 вересня 2016 року, однак він втратив статус державного службовця з 01 травня 2016 року.
З наведеного вбачається відсутність у позивача права на додаткову щорічну оплачувану відпустку державного службовця, і, як наслідок права на  виплату компенсації за невикористані дні указаної відпустки за період роботи з 12 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року. 
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі   18 січня 2022 року.

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Полотнянко Ю.П.