КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                                                                  Справа 201/6864/20-ц
                                                                               Апеляційне провадження № 22-ц/824/5176/2021
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
23 лютого 2022 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд
  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                        головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
                        суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
                        за участю секретаря              Мороз Н.В.,
 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Вовка С.В. в м. Київ 08 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець Юхименко Ольга Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 
Позов мотивований тим, що 27 липня 2020 року нею отримано постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 липня 2020 року, прийнятою приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. за виконавчим написом № 22826, вчиненим 08 липня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості у розмірі 24428,81 грн., разом з вказаною постановою вона отримала постанову про стягнення основної винагороди та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Вказувала, що не отримувала жодного повідомлення від ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» про існування заборгованості та необхідності її погашення, крім того, вона не підписувала жодних договорів або інших фінансових документів з ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», а тому вважає, що виконавчий напис вчинено нотаріусом з порушенням чинного законодавства. 
Наводила зміст ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, якою передбачено порядок вчинення виконавчих написів, п. 1, 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Наголошувала, що нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності наявності існування заборгованості та розміру сум, що підлягають стягненню за написом, чим не виконав ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п. 284 Інструкції та п. 1 Переліку.
На підставі вищевикладеного просила визнати виконавчий напис № 22826, виданий 08 липня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості в розмірі 24428,81 грн. таким, що не підлягає виконанню, покласти на відповідача судові витрати.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року та постановити нове рішення, яким її позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводила доводи, викладені в позовній заяві.
Вказувала, що відмова в позові аргументована тим, що під час розгляду справи стороною позивача не надано суду виконавчого напису № 22826, вчиненого 08 липня 2020 року приватним нотаріусом, також позивачем не порушувалось перед судом питання щодо витребування таких доказів у нотаріуса. Вважала позицію суду такою, що не ґрунтується на вимогах закону, а саме ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, згідно яких при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів.
Наводила правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 137/1666/16-ц, де зазначено, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватись лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, і що суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як визначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. 
Вказувала, що формально суд послався в тексті рішення на вказану позицію Верховного Суду, однак всупереч своєму ж посиланню, не врахував цю позицію при прийнятті рішення в справі. Суд взагалі нічого не став перевіряти, але, якщо вже суд прийняв її позовну заяву до свого провадження, не залишаючи її без руху, а відкрив провадження і призначив справу до розгляду, то вважав позов таким, що відповідає вимогам закону і що наданих доказів достатньо для розгляду справи по суті.
Відкриваючи провадження в справі та призначаючи справу навіть у спрощеному порядку суд згідно вимог ст. 187 ЦПК України повинен був направити копію ухвали учасникам процесу разом з позовом і запропонувати надати свої пояснення щодо позовних вимог та надати суду для перевірки нотаріальну справу про вчинення оспорюваного нотаріального напису. Крім того, третя особа, якій судом направлено ухвалу про відкриття провадження та копію позову, згідно вимог ст. 178, 181 ЦПК України повинна разом із своїм поясненням надати всі докази, якими вона обґрунтовує свої пояснення. В даному випадку нотаріус повинна була б разом з поясненням надати копії всіх документів, на підставі яких вчинено нотаріальний напис. 
Але, виходячи з тексту рішення, ні відзив відповідача, ні пояснення третіх осіб суду не надавались та судом не досліджувались. Отже, доводи боржника в справі перевірені не були.
Зауважувала, що не могла надати документи, яких у неї немає і не може бути. При цьому наявність оспорюваного нотаріального напису не викликає будь-яких сумнівів, оскільки на його підставі відкрите виконавче провадження постановою приватного виконавця від 08 липня 2020 року.
Додатково зазначала, що згідно відповіді Мінюсту від 18 жовтня 2021 року в зв`язку з неодноразовими порушеннями законодавства даним нотаріусом свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю анульовано. Її звернення до приватного нотаріуса повернулося в зв`язку з закінченням терміну зберігання.
Вважала, що судом порушені основні засади цивільного судочинства, передбачені ст. 2, 5, 12 ЦПК України, в даному випадку суд надав перевагу іншим учасникам процесу, не вважаючи за потрібне зобов`язати їх надати пояснення та докази на підтвердження їх позиції.
 
Відзивів на апеляційну скаргу до суду не надійшло.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з підстав недоведеності та необґрунтованості позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи позивачем не надано суду оскаржуваного виконавчого напису, також позивачем не порушувалось перед судом питання щодо витребування таких доказів у нотаріуса.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Судом встановлено, що в серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася з даним позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню до Шевченківського районного суду м. Києва.
До позову нею надано копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 21 липня 2020 року, прийнятої приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. за виконавчим написом № 22826, вчиненим 08 липня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості в розмірі 24428,81 грн., копії постанов приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди, а також копії супровідних листів до цих постанов, адресованих боржнику і стягувачу (а. с. 18 - 23).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а. с. 26).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2020 року справу прийнято до провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, роз`яснено сторонам право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву, роз`яснено учасникам справи, що подання заяв по суті справи є їхнім правом і у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (а. с. 34).
На а. с. 37 - 39 знаходяться копії та оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме позивачу, відповідачу і третій особі приватному нотаріусу копії ухвали.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду від учасників справи не надходило.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано лист Мінюсту від 18 жовтня 2021 року та копію конверту, надісланого приватному нотаріусу Харі Н.С. (а. с. 59- 61).
 
Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів позивачем не заявлено, не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.
 
Крім того, в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
 
В постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
 
Враховуючи викладене, оскільки надані ОСОБА_1 документи не існували на час ухвалення рішення судом першої інстанції, то апеляційний суд не може її врахувати як докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що приватний нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконалась належним чином у безспірності заборгованості та розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим, на думку позивача, порушено ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п. 284 Інструкції та п. 1 Переліку.
 
Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
 
З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.
 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
 
Стаття 80 ЦПК України передбачає, що  достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
 
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
 
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що позов ґрунтується виключно на поясненнях позивача та копії постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса № 22826, вчиненого 08 липня 2020 року, в якій боржником зазначена ОСОБА_1 , а стягувачем - ТОВ «Фінансова компанія «Аланд»; до позову не додано копії самого виконавчого напису від  08 липня 2020 року № 22826, незаконністю вчинення якого ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги, і не заявлено клопотання про його витребування у нотаріуса разом з іншими документами, поданими відповідачем для отримання такого виконавчого напису.
 
На виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, рівності їх прав щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, доведення тих обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач під час розгляду справи не довела належними і допустимими доказами обставин спірності запропонованої нотаріусом до стягнення суми заборгованості, та не виконала покладеного на неї процесуальним законом обов`язку спростування факту наявності у відповідача станом на момент вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса права вимоги до боржника, яке він реалізував в позасудовий спосіб.
 
У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, зазначено таке: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про недоведеність позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а отже позов не підлягав задоволенню.
 
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції усунувся від перевірки обставин, на які вона посилалася в позові. 
 
Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що відкриття провадження без залишення позову без руху з наданням терміну для усунення недоліків свідчить про визнання судом наданих доказів достатніми для розгляду справи по суті, виходячи з наступного.
Так, виходячи із системного аналізу ст. 175, 229, 264 ЦПК України, непідтвердження в судовому засіданні обставин, якими обґрунтовано позов, в тому числі з підстав ненадання позивачем певних доказів, може бути підставою для відмови в позові за результатами розгляду справи, а не для залишення позовної заяви без руху та її повернення. Питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вирішується судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення рішення по суті справи, а не на стадії відкриття провадження у справі.
 
Апеляційний суд погоджується з доводами ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що при відкритті провадження в справі суд згідно вимог ст. 187 ЦПК України повинен був направити копію ухвали учасникам процесу разом з позовною заявою та доданими до неї доказами та запропонувати надати свої пояснення щодо позовних вимог, і зазначені позивачем процесуальні дії були судом виконані, що підтверджується матеріалами справи.
Разом із тим, є помилковими наступні доводи позивача, що суд при відкритті провадження також повинен був запропонувати іншим учасникам справи надати суду для перевірки нотаріальну справу про вчинення оспорюваного нотаріального напису, оскільки такі доводи суперечать ч. 2 ст. 13 ЦПК України, якою встановлено обмеження повноважень суду в самостійному збиранні доказів.
Разом із тим, позивач не була позбавлена можливості подати до суду відповідне клопотання про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України, однак на свій розсуд цим правом не скористалася, відтак апеляційний суд не погоджується з доводами ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що вона не могла надати суду ті документи, яких у неї немає і не може бути, зокрема оспорюваний виконавчий напис.
 
Доводи позивача в апеляційній скарзі щодо неодноразового порушення приватним нотаріусом Харою Н.С. вимог законодавства, наслідком чого стало анулювання її свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, висновків суду першої інстанції не спростовують, не є самі по собі підставою для задоволення позову та відхиляються апеляційним судом.
 
Не можна також погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд надав перевагу іншим учасникам процесу, не вважаючи за потрібне зобов`язати їх надати пояснення та докази на підтвердження їх позиції.
Такі доводи не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, оскільки відповідно до ст. 43 ЦПК України подання доказів, заяв та клопотань, надання пояснень суду є правом учасників справи, а не їх обов`язком. 
 
Апеляційний суд зазначає, що вказані вище доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки позивач не виконала свої процесуальні обов`язки у змагальному процесі, не надала відповідні докази на підтвердження позовних вимог і переклала ці обов`язки (зі спростування) на іншу сторону.  
 
Висновок суду по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований позивачем належним чином, а доводи апеляційної скарги про порушення судом основних засад цивільного судочинства, передбачених ст. 2, 5, 12 ЦПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.
 
Апеляційним судом враховується правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року в справі № 752/10136/19, провадження № 61-11995св21, зроблений в аналогічних правовідносинах, згідно яких Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні позову, оскільки обставини, з якими позивач пов`язував вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є недоведеними, що виключає підстави для задоволення позову.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
  
Повний текст постанови складено 28 лютого 2022 року.

Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                 Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.