ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«23» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 638/8882/19

провадження № 22ц/818/6269/21

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б. 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 травня 2021 року в складі судді Латки І.П.
в с т а н о в и в:
У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він є боржником у виконавчому провадженні № 55493378 від 11 січня 2018 року з примусового виконання виконавчого листа № 638/16992/16-ц, виданого 24 листопада 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова.

Вказав, що 16 лютого 2018 року державним виконавцем винесена постанова про встановлення його тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яка 22 березня 2018 року направлялась для виконання до Державної прикордонної служби України.

Зазначив, що 12 липня 2018 року він надав державному виконавцю копію постанови Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року та копії квитанцій про оплату неустойки за несвоєчасну виплату аліментів. Таким чином, рішення суду ним виконане. 

Вказав, що 20 серпня 2018 року у відповідь на лист від 16 серпня 2018 року він подав заяву державному виконавцю, в якій повідомив про оплату аліментів та про повну сплату неустойки і судового збору. 

Зазначив, що 20 липня 2018 року він уклав договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «Зелаз», за умовами якого він повинен був у строк до 20 вересня 2018 року провести презентацію розробленого продукту в офісі товариства у Російській Федерації, за що передбачено виплату йому винагороди в еквіваленті 30 000,00 грн.

Однак, коли 06 вересня 2018 року він прибув до пункту пропуску «Гоптівка» з метою перетинання кордону, йому видали рішення про відмову в перетинанні державного кордону на підставі постанови про заборону на виїзд з України в рамках виконавчого провадження № 55493378 від 16 лютого 2018 року. 05 жовтня 2018 року йому повторно відмовлено у перетині державного кордону. 

Таким чином, він не мав можливості виїхати з України, незважаючи на те, що не мав жодної заборгованості за виконавчим провадженням. 

Вказав, що 12 жовтня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Зелаз» повідомило його про припинення співробітництва внаслідок порушення ним істотних умов договору.

Вважав, що внаслідок незаконних дій державного виконавця, який не вжив своєчасно заходів щодо скасування постанови про заборону на виїзд з України та сповіщення про це Державної прикордонної служби України, йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 30 000,00 грн.

Крім того, йому спричинено моральної шкоди, оскільки він був позбавлений заробітку, не зміг своєчасно забезпечити своїх дітей, втратив цінний комерційний зв`язок. 

Просив стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області 30 000,00 грн в якості компенсації недоотриманої вигоди, 10 000,00 грн в якості компенсації моральної шкоди та судові витрати в сумі 15 534,80 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково; стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації втраченої вигоди 30 000,00 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 у повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено протиправності дій державного виконавця, адже зволікання у винесенні постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду не підтверджено. 20 серпня 2018 року ОСОБА_1 надав державному виконавцю квитанції про сплату 2416,95 грн та 15,00 грн з посиланням на постанову суду апеляційної інстанції від 20 червня 2018 року, однак таке судове рішення не надав. Лише отримавши лист боржника від 06 вересня 2018 року державним виконавцем встановлено, що рішення суду в частині стягнення індексації аліментів у сумі 50 851,07 грн скасовано, та стягненню підлягає лише 2416,95 грн неустойки та 15,00 грн судового збору. Того ж дня державним виконавцем невідкладно винесено постанову про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон, копію якої направлено до Адміністрації прикордонної служби України. Строк, протягом якого державний виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування тимчасового обмеження, законом не визначений. 

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з незаконною бездіяльністю виконавця, що полягала у зволіканні із винесенням постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 з України після надання ним доказів відсутності боргу у виконавчому провадженні, позивачу завдано збитків у вигляді упущеної вигоди за договором та моральної шкоди, які підлягають відшкодуванню державою.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2017 року у справі № 638/16992/16-ц позовні вимоги ОСОБА_2 – задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на його користь суму неустойки за несвоєчасність сплати індексації аліментів в сумі 50 851,07 грн та суму неустойки за несвоєчасність сплати аліментів в сумі 2416,95 грн; стягнуто з  ОСОБА_1 суму судового збору 551,20 грн на користь держави.

На виконання зазначеного судового рішення 24 листопада 2017 року видано виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області, виконавче провадження № 55493378 від 11 січня 2018 року.

16 лютого 2018 року постановою державного виконавця тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2017 року у частині стягнення з ОСОБА_1 50 851, 07 грн та судового збору скасовано; ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за несвоєчасність сплати індексації аліментів у сумі 50 851,07 грн відмовлено; зменшено розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь держави, з 551,20 грн до 15,00 грн.

10 липня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 2416,95 грн в рахунок неустойки за несвоєчасність сплати аліментів та 15,00 грн в рахунок судового збору, що підтверджується копіями квитанцій (а. с. 12).

20 липня 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зелаз» укладено договір № 20/07-з, відповідно до умов якого ОСОБА_1 повинен був підготувати концепцію оптимізації та розвитку сайту товариства, запропонувати план подальшого розвитку та просування сайту, у строк до 20 вересня 2018 року провести презентацію розробленого продукту в офісі товариства у Російській Федерації, за що додатком № 1 до договору № 20/07-з йому передбачена виплата коштів у розмірі 65 000,00 рублів, що еквівалентно 30 000,00 грн. Пунктом 3.3. договору передбачено, що товариство має право відмовитися від прийняття розробленої концепції та оплати понесених другою стороною витрат у разі не проведення презентації розробленої концепції у строк до 20 вересня 2018 року (а. с. 18-21).

16 серпня 2018 року державним виконавцем направлено ОСОБА_1 виклик у виконавчому провадженні № 55493378 на 21 серпня 2018 року (а. с. 11).

20 серпня 2018 року ОСОБА_1 надав до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області копії квитанцій про сплату 2416,95 грн неустойки за несвоєчасність сплати аліментів та 15,00 грн судового збору згідно постанови Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року. Зазначений лист прийнято відділом, що підтверджується відміткою на ньому (а. с. 13).

06 вересня 2018 року та 05 жовтня 2018 року інспекторами пункту пропуску «Гоптівка» прийняті рішення про відмову ОСОБА_1 у перетині державного кордону на виїзд з України, на підставі постанови Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 16 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № 55493378 (а. с. 16, 17).

Листами від 06 вересня 2018 року та від 05 жовтня 2018 року, які отримані відділом, ОСОБА_1 повторно повідомив Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області про те, що ним сплачена сума неустойки та судового збору у виконавчому провадженні № 55493378 (а. с. 14, 15).

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелаз» з проханням встановлення нового строку презентації через заборону йому у праві виїзду, однак листом від 12 жовтня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Зелаз» повідомило ОСОБА_1 , що не вбачає підстав для подальшого співробітництва у зв`язку з порушенням ним пункту 2.1 договору (а. с. 22, 23).

Як вбачається з листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 06 листопада 2018 року за № 44264, 16 лютого 2018 року винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, яка направлялась 22 березня 2018 року для виконання до державної прикордонної служби України. 12 липня 2018 року надійшла заява стягувача разом з копією постанови Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року про сплату боргу у розмірі 2416,95 грн неустойки за несвоєчасну виплату аліментів. 16 серпня 2018 року боржнику направлено виклик та запропоновано сплатити борг у розмірі 2416,95 грн. 06 вересня 2018 року боржником надано заяву разом з копіями квитанції про сплату боргу у розмірі 2416,95 грн неустойки за несвоєчасну виплату аліментів. 06 вересня 2018 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, яка направлена для виконання до Державної прикордонної служби України та сторонам для відома (а. с. 35-36).

За змістом статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до  статті 56 Конституції України  кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

За змістом  статті 1174 Цивільного кодексу України  обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

За положеннями  статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем під час виконання рішення суду, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Отже, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення суду, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі  статті 1174 ЦК України. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

З висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №752/4100/17, від 26 грудня 2019 року у справі №646/7744/17, вбачається, що збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. 

Пунктами 5, 9 частини 1, частиною 2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;  фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про:  закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону;  скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Частиною 2 статті 22 ЦК України встановлено, що збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). 

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи не є абстрактними, а реально були б ним отримані. Позивач має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. 

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. 

Чинне законодавство не містить методики чи способів  обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як вбачається з матеріалів справи неправомірна бездіяльність державного виконавця полягала у тому, що, отримавши докази сплати боржником ОСОБА_1 коштів на виконання рішення суду ще 20 серпня 2018 року, вона зволікала із прийняттям постанов про закінчення виконавчого провадження та скасування заходів тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України аж до 06 вересня 2018 року, внаслідок чого ОСОБА_1 був позбавлений можливості перетнути кордон та здійснити робочу поїздку з метою виконання умов договору між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зелаз», за що мав отримати винагороду у розмірі 30 000,00 грн.

Незважаючи на закінчення 06 вересня 2018 року виконавчого провадження, 05 жовтня 2018 року ОСОБА_1 повторно відмовлено у виїзді за кордон, тобто органами прикордонної служби не отримано постанови державного виконавця про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду. 

Зазначене свідчить про наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме незаконної бездіяльності державного виконавця, матеріальних збитків в розмірі 30 000,00 грн (упущена вигода за договором) та причинно-наслідкового зв`язку між неправомірною бездіяльністю та спричиненою шкодою, отже, про наявність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про понесення позивачем матеріальних збитків внаслідок неправомірної бездіяльності державного виконавця, та стягнення на його користь грошового відшкодування в розмірі 30 000,00 грн.

Враховуючи, що у зв`язку із неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, що виразилось у переживаннях через втрачені заробіток і діловий зв`язок, розірвання договору з товариством, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн, що відповідає засадам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо того, що зволікання у закінченні виконавчого провадження не було, оскільки 20 серпня 2018 року ОСОБА_1 надав квитанції про сплату 2416,95 грн та 15,00 грн з посиланням на постанову суду апеляційної інстанції від 20 червня 2018 року, однак таке судове рішення не надав, та лише отримавши лист боржника від 06 вересня 2018 року державним виконавцем встановлено, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення індексації аліментів у сумі 50 851,07 грн скасовано, та того ж дня невідкладно винесено постанову про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон, копію якої направлено до Адміністрації прикордонної служби України, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Як вбачається з листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 06 листопада 2018 року за № 44264, 12 липня 2018 року до відділу надійшла заява разом з копією постанови Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2018 року. Отже, державному виконавцю ще з 12 липня 2018 року відомо про ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, якою частково скасовано рішення суду першої інстанції, що перебувало у неї на виконанні. Крім того, державний виконавець не була позбавлена можливості ознайомитися зі змістом цієї постанови у Єдиному державному реєстрі судових рішень, де вона оприлюднена ще 26 червня 2018 року. До того ж, до заяви від 06 вересня 2018 року ОСОБА_1 також не надавав копію цієї постанови суду, однак державний виконавець прийняла постанову про закінчення виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк, протягом якого державний виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування тимчасового обмеження законом не визначений, судова колегія вважає безпідставними, оскільки законом передбачено, що постанова про закінчення виконавчого провадження виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини, тобто у даному разі про сплату боргу, та  у разі закінчення виконавчого провадження скасовуються вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Тобто, тривання заходів щодо обмеження прав боржника після закінчення виконавчого провадження законом не передбачено та порушує його права, зокрема, право на вільне пересування.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та його вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу апеляційна скарга не містить, тому підстав для перегляду і скасування рішення суду в цій частині не вбачається.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський 

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.