22-ц/804/3155/21 
                                                                                220/1616/21 

                                                                  П О С Т А Н О В А  

                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ  
                              
    „21"  грудня 2021 року                                                      місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 220/1616/21
Номер провадження 22-ц/804/3155/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.
за участю секретаря: Целовальник К.А. 
учасники справи :  
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 19 жовтня 2021 року головуючого судді  Якішиної О.М. зі складанням  повного тексту судового рішення 22 жовтня 2021 року по цивільній справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, житловим будинком шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження її власністю шляхом його виселення.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування належить житловий будинок АДРЕСА_1 за вищевказаною адресою. З  28 грудня 2010 року в зазначеному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 . З січня 2017 року її стосунки з відповідачем погіршились, вони припинили сімейні відносини. Відповідач, проживаючи у даному будинку, комунальних послуг за проживання не сплачує, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, влаштовує скандали, що  негативно впливає на їх спільну малолітню дитину. Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за скоєння домашнього насильства. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації та виїхати з будинку, чим чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 19 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, житловим будинком шляхом виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити  нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що судом не враховано, що позивач , як власник спірного будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права на користування та розпорядження власним майном, судом не надано належної оцінки наданим позивачем доказам систематичного порушення правил співжиття з відповідачем, що підтверджують безрезультатність застосованих до відповідача заходів впливу.
Так, протягом значного часу сумісного проживання ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, та коли він перебуває в стані алкогольного сп`яніння він вчиняв домашнє насильство, а саме ображав нецензурною лайкою, принижував, залякував, застосовував до неї фізичне насилля, навіть в присутності дитини, чим робив  життя нестерпним, від таких дій ОСОБА_2 вона відчуває емоційну невпевненість, нездатність себе захистити та побоювалась за свою безпеку та за безпеку  дитини.
Відповідно до постанов Великоновосілківського районного суду Донецької області від 25 травня 2018 року, від 03 березня 2020 року, від 25 жовтня 2021 року ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за застосування домашнього насильства психологічного характеру стосовно позивача ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП.
08 листопада 2021 року працівником поліції було видано терміновий заборонний припис серія ЛЛ № 057647 від 08 листопада 2021 року стосовно кривдника ОСОБА_2 строком дії з 08 листопада до 18 листопада 2021 року, заходи термінового заборонного припису стосовно кривдника із зобов`язанням залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборони на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборони в будь-який спосіб контактування з постраждалого особою.
Систематичне вчинення з боку ОСОБА_2 домашнього насильства у відношенні позивача стали підставою розриву їх відносин, втім відповідач  не залишає її у спокої та проживає в будинку позивача, мотивуючи тим, що він прописаний у цьому будинку та йому нікуди піти. Проте, позивачу достовірно відомо, що він отримує пенсію, є дієздатним та має можливість наймати собі житло.
Посилаючись на ч. 1 ст. 405, ч. 2 ст. 406 ЦК України, ст. 157 ЖК Української РСР, вказує, що для вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УPCP важливим є те, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
Висновок суду першої інстанцій про те, що в даному випадку відсутня систематичність, оскільки перший раз притягнення відповідача до адміністративної відповідальності було у 2018 році, потім через два роки у 2020 році, потім через рік декілька разів у 2021 році, а відповідно до статті 39 КУпАП по закінченню одного року особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню, є необґрунтованим, оскільки зі змісту статті 116 ЖК УPCP не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року справа № 679/1657/18.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної  скарги .
У судове  засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з*явився ,належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання  судової повістки, про що свідчить  рекомендоване  повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 88).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.   

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню  з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове  рішення  відповідає .
Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 16 грудня 2010 року (а.с. 10, 11-12, 33-35). 
Згідно паспортних даних відповідача ОСОБА_2 , останній зареєстрований у належному позивачу будинку з 28 грудня 2010 року (а.с. 13-18, 36-38).
З наданих суду постанов Великоновосілківського районного суду Донецької області від 21 травня 2018 року та 03 березня 2020 року, наявність яких із застосуванням повного доступу перевірена у Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що ОСОБА_2 двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно позивача ОСОБА_1 (а.с. 40-44).
З рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 21 лютого 2020 року вбачається, що позивач у квітні 2018 року зверталась до суду з аналогічним позовом, проте, в задоволенні позовних вимог було відмовлено в зв`язку з відсутністю системного характеру порушень правил співжиття.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ,суд першої інстанції виходив з того,що відповідач ОСОБА_2 вселився у належний позивачу на праві власності будинок ,як член сім*ї, зі згоди останньої і проживає у ньому багато років,з 28 грудня 2010 року зареєстрований за вищевказаною адресою ,іншого житла відповідач не має . Звертаючись до суду з позовом,позивач посилалася на зловживання відповідачем спиртними напоями, скандали та домашнє насильство з боку відповідача,і ,як наслідок ,неможливість сумісного життя. Як встановлено судом,заходи попередження та впливу,які б давали позитивних результатів,до відповідача не застосовувалось. Позивачем не доведено,що допущені відповідачем порушення правил співжиття (висловлювання нецензурною лайкою та погрози фізичною розправою) стосуються саме житлових відносин,тобто користування спірним жилим приміщенням,оскільки ,як пояснила позивач,сварки виникають на грунті зловживання відповідачем спиртними напоями. Позивач не довела необхідність і пропорційність такого крайнього заходу втручання у права особи,як виселення відповідача,з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах та який з 2010 року за її ,як власника,згодою зареєстрований у спірному будинку та користується ним.  
         Апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду, так як суд дійшов його правильно ,встановивши фактичні обставини справи з додержанням норм матеріального та процесуального права . 
           Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне . 
            Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
           У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.
           Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
          Частинами 4 та 5 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
           Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
           Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
          Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
          Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, а саме заходами, передбаченими законом з метою припинення порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.Обрання позивачем способу захисту свого цивільного права шляхом виселення відповідачів, які чинять порушення правил користування жилим приміщенням не відповідає вимогам ст. 47 Конституції України, а також положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
         Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.
         У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, п.п.148, 155).
        При вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету.
       Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 320/1941/16-ц (касаційне провадження № 61-23929св18).

Відповідно до ч.1,2,3 ст.13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.   
    Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 

          Як вбачається з матеріалів справи ,як підставу для задоволення позову, позивач, посилався на положення  ч.1 ст.319 ЦК України, ст.  391 ЦК України та ст. 109 ЖК УРСР (а.с.1-3,26-28)  .

          Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
          Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
          Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.
           Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод в користуванні його власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
          Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.
         Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
        Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
        У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».
        Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
        Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
         Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
          Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.            
          Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
         За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке  знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
          Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР  виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
          Як встановлено матеріалами справи, за адресою: АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 зареєстрований з 28 грудня 2010 року . 
           Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ,право власності  1/1 частка на житловий будинок ,загальною площею 82 кв.м.,житловою площею 45,2 кв.м. за адресою :  АДРЕСА_1 ,на підставі договору дарування ,серії та номер 2954,виданого 16 грудня 2010 року  належить ОСОБА_1 .  
          У   ст. 47 Конституції України  проголошено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
          Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.
         Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла, членів його сім`ї тощо.
         Відповідно до ч.1ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сім`ї чи інших осіб.
       Як встановлено в суді першої інстанції та зазначено позивачем в позовній заяві, відповідач вселився у належний позивачу на праві власності будинок,як член сім*ї,зі згоди останньої і проживає у ньому багато років . З 28 грудня 2010 року зареєстрований за вищевказаною адресою ,іншого житла відповідач не має. Як вбачається зі змісту рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 21 лютого 2020 року  по цивільній справі № 220/883/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою,що втратила право користування житловим будинком та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю,яким позивачу було відмовлено у задоволенні позову  ,ухвалою суду від 28 вересня 2018 року провадження у справі було зупинено до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України ,а саме до 10 січня 2020 року.
       Таким чином, відповідач  на законних підставах вселився  у житловий будинок та зареєстрував  своє місце проживання за згодою власника  позивача по справі ,з якою проживав в цивільному шлюбу від якого мають неповнолітню дитину.
         На переконання  суду апеляційної інстанції , позивачем не надано доказів про наявність виключних обставин, для втручання в особисті права  відповідача  необхідних у демократичному суспільстві, та позбавлення  його  права користування житлом.
         Апеляційний суд  зауважує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено,а тому на підставі викладеного,суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду щодо відсутності підстав для виселення відповідача зі спірного житлового будинку на підставі ст.157,ч.1 ст.116 ЖК УРСР.
         Підсумовуючи наведене,суд апеляційної інстанції вважає,що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду,а тому є такими,що не підлягають задоволенню. 
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1   щодо  висновку суду першої інстанції про те,що в даному випадку відсутня систематичність, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки в оскаржуваному рішенні такі висновки відсутні . 
       Фактично апеляційна скарга дублює позовні вимоги та підстави позову ,що були викладені  в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18,на яку і посилається скаржник в апеляційній скарзі  . 
      Проте,суд апеляційної інстанції звертає увагу на те,що відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України  в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
       Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин,якими позивач обґрунтовує свої вимоги. 
           Відповідно до вимог  ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,а частинами 1,5,6  ст. 81 ЦПК України встановлено,що  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків,пов*язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
           Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги , через їх недоведеність , не підлягають задоволенню.
        Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
      Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       З огляду на вищевикладене, апеляційний суд  приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін. Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені  позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд -

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 
Повний текст постанови складений 31 грудня 2021 року .

Судді: