П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 березня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 540/5438/21	

Головуючий І інстанції Гомельчук С.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Димерлія О.О., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року (м.Херсон, дата складання повного тексту судового рішення - 11.10.2021р.) про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Держави України в особі Державної казначейської служби України   про стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В:
20.09.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із позовом до Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та Держави України в особі Державної казначейської служби України, у якому просив суд:
- стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 21275 грн., шляхом безспірного списання з відповідного рахунку ДКСУ в рахунок відшкодування завданої йому неконституційним актом майнової шкоди, у вигляді недоотриманої заробітної плати у період з 2016р. до 2019р.;
- стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 10000 грн., шляхом безспірного списання з відповідного рахунку ДКСУ в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди. 
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач, після прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020р. №3-р/2020, набув право на разову грошову допомогу до 5 травня за період з 2016р. до 2019р. у розмірі, передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Отже, відповідачем безпідставно здійснювалися виплати за вказаний період на підставі неконституційної норми. 
Ухвалою судді Херсонського окружного адміністративного суду від 22.09.2021р. позовну заяву було залишено без руху та, зокрема, надано позивачу строк для усунення недоліків, шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду.
06.10.2021р. позивач надав до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій зазначив, що дізнався про порушення своїх прав лише з листа Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, яким йому було відмовлено у проведенні виплат у запитуваному розмірі.
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 разом із доданими документами - повернуто позивачу. 
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивач 25.10.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 11.10.2021р. та направити справу для продовження розгляду до суду 1-ї інстанції. На думку апелянта, суд 1-ї інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов помилкового висновку про те, що при обчисленні строку звернення до суду у даному спорі застосовується саме положення ст.122 КАС України.
01.11.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходь висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.
Приймаючи вказане вище судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем був пропущений встановлений законом строк звернення до суду із даним позовом, а належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом ним не наведено та не доведено.
Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Суд зауважує, що реалізація захисту порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законодавцем. 
У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, «процесуальними строками» є встановлені законом або     ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Так, інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює добросовісно ставитися до виконання учасниками процесу своїх обов`язків. Строки звернення до суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки ж пропуску строку звернення до суду регламентовані ст.123 КАС України.
Як передбачено ч.ч.1,2 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом 10 (десяти) днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із  заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до суду будуть визнані неповажними, то суд повертає позовну заяву. 
За приписами п.п.1,9 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, зокрема, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк та у випадках, передбачених ч.2 ст.123 цього Кодексу.
Разом із цим, ст.121 КАС України суд наділено повноваженнями за заявою сторони поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо причини його пропуску будуть визнані судом поважними, окрім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Для поновлення пропущеного строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати позовну заяву.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: 
1) це обставина, яка безпосередньо унеможливлює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися тільки такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій та підтверджені належним чином.
До того ж, аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.02.2019р. у справі №826/17879/17.
Отже, поновленню підлягають виключно порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Згідно зі ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати належні докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду. Особа, яка заявляє клопотання, відповідно до ч.1 ст.77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
Водночас, поняття «поважних причин» пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
Слід зазначити, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Для цього, у свою чергу, має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Верховний Суд у постанові від 31.03.2021р. у справі №240/12017/19 відступив від висновків, викладених, зокрема, у постановах від 29.10.2020р. у справі №816/197/18, від 20.10.2020р. у справі №640/14865/16-а, від 25.02.2021р. у справі №822/1928/18 щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, в яких зазначено, що при застосуванні строків звернення до суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, у першу чергу, з боку держави (постанова Верховного Суду від 29.10.2020р. у справі №816/197/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від пенсійного органу, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021р. у справі №822/1928/18).
У даній постанові, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду наголосила, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. У той же час, «триваюча пасивна поведінка» особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Поряд із цим, апеляційний суд зазначає, що допомога до 5 травня є платежем, розмір якого в будь-якому разі відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну та об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити «активні дії» з метою отримання інформації на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений розрахунок одноразової грошової допомоги.
Тобто, з дня отримання допомоги до 5 травня, особа фактично вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
Винятком із вказаного правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання допомоги, демонструючи свою необізнаність стосовно підстав нарахування одноразової грошової допомоги в меншому розмірі звернулась до відповідного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. У такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні відповіді на подану нею заяву.
Так, у відповідності до ч.ч.1,4 ст.17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-XII, щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених ст.ст.12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, через відділення зв`язку або ж через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.
Особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.
Верховний Суд у постанові від 06.02.2018р. у справі №607/7919/17 дійшов висновку про те, що 30 вересня поточного року це встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата вказаної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована. Отже, перебіг строку звернення позивача до суду з позовом слід обраховувати з 30 вересня відповідного року, за який виплачується разова щорічна грошова допомога.
Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 22.07.2021р. у справі №420/718/21.
Тобто, строк звернення до суду із позовними вимогами про визнання протиправними дій або бездіяльності щодо ненарахування та невиплати щорічної разової допомоги за 2016р. - 30.09.2016р. та сплив 30.03.2017р., 2017р. - 30.09.2017р. та сплив 30.03.2018р., за 2018р. - 30.09.2018р. та сплив 30.03.2019р., за 2019р. - 30.09.2019р. та сплив 30.03.2020р.
Разом із тим, строк звернення до адміністративного суду із позовними вимогами стосовно стягнення матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, необхідно обраховувати з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020р. №3-р/2020 у справі №1-247/2018 (3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає те, що норми та положення ст.ст.12,13,14,15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. У цьому ж Рішенні зазначено, що окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.ст.12,13,14,15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи            з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів і бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.  
На переконання позивача, неконституційним актом йому було завдано майнову шкоду у вигляді недоотриманих коштів щорічної грошової допомоги до 5 травня за період з 2016р. до 2019р.
Суд зауважує, що з 27.02.2020р. виникли підстави для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення шкоди, завданої неконституційним актом, а відтак саме з цієї дати починає перебіг шестимісячний строк звернення до суду.
Звертаючись до фактів даної справи, колегія суддів зазначає про те, що з даним позовом до суду позивач звернувся лише у вересні 2021р., тобто зі значним пропуском встановленого ст.122 КАС України строку для звернення до адміністративного суду.
При цьому, позивач не наводить об`єктивних непереборних обставин, пов`язаних із дійсними істотними перешкодами та труднощами, що унеможливили своєчасне вчинення ним дій стосовно звернення до суду з позовом за захистом свого порушеного права, протягом встановленого законом строку. Тобто, позивачем допущено необґрунтовані зволікання та фактично «байдуже» ставлення до отримуваних виплат.
З урахуванням наведеного, колегія суддів наголошує на тому, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежала виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах встановлених строків звернення до суду, а нереалізація цього права зумовлена лише його власною «пасивною поведінкою».
До того ж, стала практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним та може бути обмеженим, у т.ч. і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії» та справа «Девеер проти Бельгії»).
Право на доступ є одним з аспектів права на суд, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні з положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами та переслідуваною метою (рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1998р. в справі «Перес де Рада Каванілес проти Іспанії»).
Частиною 2 ст.6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права із урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011р. №17-рп/2011 визначено також, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
В обсязі встановлених обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду 1-ї інстанції про наявність підстав для повернення позову ОСОБА_1 , як такого, що поданий з пропуском строку, встановленого ст.122 КАС України.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правовірність висновків суду 1-ї інстанції і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.
Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
У відповідності до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст.316 КАС України, суд 2-ї інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення,        а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.121,122,123,240,241,243,308,315,316,321,322,325,328 КАС України, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 23.03.2022р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          О.О. Димерлій

                                                                                                                   В.О. Скрипченко