ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1468/22 Справа № 183/5666/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Майна  Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2022 року                                                                         м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі
апеляційні скарги  ОСОБА_1 
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу та розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру та способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, –

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про зміну способу та розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 
Позов мотивований тим, що з відповідачем вони мають спільну дитину, дочку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.         Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року у цивільній справі № 0427/7397/2012 було стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 600,00 грн., щомісяця, починаючи з 12 вересня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття.
       Відповідач сплачує аліменти в розмірі 600 грн., додаткової допомоги дитині не надає.         Позивач зазначала, що вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням про допомогу у вихованні та матеріальному забезпеченні їх дитини, але добровільно матеріальну допомогу для належного утримання дитини, відповідач не надає. 
       Крім того, позивачем зазначено, що їх донька має вади фізичного та психологічного розвитку, у зв`язку з вродженою хворобою мікроцефалія, синдромом мінімальної мозкової дисфункції, з народження перебуває під медичним наглядом невропатолога, потребує регулярного обстеження нервової системи та проведення реабілітаційних курсів лікування.         Тож, позивач зазначала, що розмір аліментів на утримання доньки необхідно збільшити, оскільки дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, такий рівень не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Натомість, відповідач фізично здоровий, працездатний і в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання їх спільної дитини.
       У зв`язку з наведеним, позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на її користь на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
       Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з пред`явленим позовом, звернувся до суду із зустрічним позовом, який в подальшому уточнив.
       Зустрічний позов, з урахуванням його уточнень, мотивований тим, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року, ухваленим у цивільній справі № 0427/7397/2012, було визначено спосіб стягнення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Однак, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про збільшення розміру аліментів, а саме стягнення з нього на її користь аліментів на утримання дитини – ОСОБА_3 , 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, – тим самим фактично змінюючи спосіб їх стягнення, проте не зазначає свою вимогу таким чином.
       У свою чергу, ОСОБА_1 , як батько, піклується про фізичний та духовний розвиток своєї дитини, добровільно надає матеріальну допомогу для належного її виховання та оздоровлення, переймається її станом здоров`я, купує ліки, вітаміни, з дозволу матері проводить разом з дитиною вихідні та святкові дні. 
       Зазначав, що з його заробітної плати, щомісяця, здійснюються відрахування аліментів у розмірі 600,00 грн., крім того, він додатково надає кошти ОСОБА_2 для утримання їх спільної дитини у належних для її розвитку умовах. 
       Разом з тим, зазначав, що наразі він проживає в цивільному шлюбі зі своєю дружиною ОСОБА_4 , яка знаходиться у декретній відпустці та перебуває на його повному утриманні. Крім того, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи, відповідно до висновку про умови та характер праці, йому рекомендована легка праця без тривалого ходіння, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 115136 від 21 січня 2021 року та посвідченням серії НОМЕР_1 . Тому, в силу цих обставин, з урахуванням його стану здоров`я та стану здоров`я його цивільної дружини та їх майбутньої дитини, а також факту того, що він є інвалідом 3 групи інвалідності, він має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у фіксованій сумі у розмірі 2 200,00 грн., що фактично відповідає 1/4 частини його доходу, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просив суд змінити розмір та спосіб стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, а саме: стягнути з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 200,00 грн., щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу та розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини – задоволено.
       Змінено спосіб та розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 600,00 грн. щомісяця на 1/4 частку від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття.
       У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини – відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення в частині зміни розміру аліментів з 1/4 частини до 1/3 частини його доходу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив сторонами подано не було.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Сторони по справі повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Виконавчим комітетом Меліоративненської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області 02 грудня 2011 року (а.с. 6).
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року у справі № 0427/7397/2012, стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 600,00 грн., щомісяця, починаючи з 12 вересня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7).
       Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
       Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
       Відповідно до положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
       Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
       Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
       Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років  установлений: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.
       Тобто, розмір аліментів, визначений у твердій грошовій сумі, на теперішній час на одну дитину віком понад 6 років, що відповідає віку доньки сторін, не може бути меншим 1 255 гривень на місяць, а рекомендований відповідно 2 510 гривень.
       Судом установлено, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні та вихованні, відповідач сплачує аліменти на користь позивача на утримання доньки у розмірі 600 грн. на місяць. Наразі, дитина потребує матеріальної допомоги з боку батька у більшому розмірі, зокрема через зростання цін на товари і послуги, збільшення потреб дитини, у зв`язку із подорослішанням.
       На підставі викладеного, оцінюючи надані докази, зважаючи, що відповідач є працездатним, офіційно працевлаштований, має 3 групу інвалідності, яка дозволяє працювати, ним не надано суду доказів наявності у нього на утриманні інших дітей або непрацездатних батьків, а також наявності інших обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , в змозі сплачувати аліменти на утримання його неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
       Визначення аліментів у такому розмірі не буде порушувати основні соціальні гарантії, закріплені Конституцією України та законами України (зокрема, Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 N 2017-III, Законом України «Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 N 966-XIV), що включають право відповідача на достатній життєвий рівень для себе не нижчий прожиткового мінімуму.
       Проте, колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги щодо зміни рішення в частині зміни розміру аліментів з 1/4 частини до 1/3 частини доходу апелянта, зважаючи на наступне.
       Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із позовною заявою позивач за первісним позовом ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
       Оскільки відповідно ст.13, ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути питання стосовно збільшення розміру аліментів з 1/4 частини до 1/3 частини, оскільки такі вимоги не заявлялись позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 .
       Проте, суд звертає увагу сторін у справі, що відповідно до положень ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
       Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). 
       Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
        Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
        Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

           Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
        Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
        В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року не оскаржувалось, а тому не переглядалось судом апеляційної інстанції.
        Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року, у оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2022 року .

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко