ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 лютого 2022 року           справа №200/1292/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Гайдар А.В., секретар судового засідання Сізонов Є.С., за участю представника відповідача Профатило О.П., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 р. у справі № 200/1292/21-а (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність та стягнення вихідної допомоги при звільненні ,-

                                                      У С Т А Н О В И В: 

04 лютого 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Донецької обласної прокуратури (далі відповідач) про: визнання протиправною бездіяльність відповідача в частині не виплати позивачу вихідної допомоги при його звільненні 29.12.2020;  стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 22110,27 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки починаючи з 04.05.2020 по день ухвалення рішення виходячи із розрахунку 1052.87 грн.  за день.
Позовні вимоги обґрунтовує наступним.
З 15.12.2015 позивач працював на посаді прокурора Артемівської місцевої прокуратури Донецької області. Наказом керівника Прокуратури Донецької області від 24.12.2020 №1897-к його було звільнено із займаної посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру”. 
Позивач вважає, що має право на отримання вихідної допомоги при звільненні. Так,  Закон України “Про прокуратуру”  є спеціальним законом, що визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Проте цим законом взагалі не врегульовано порядок звільнення, процедуру та гарантії для працівників, які підлягають звільненню, виплату працівнику вихідної допомоги при звільненні. Тому, на думку позивача, до спірних правовідносин субсидіарно мають бути застосовані положення  Кодексу законів про працю України, який є загальним нормативно-правовим актом у трудових відносинах, статтею 44 якого визначений обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому, незалежно від вказівки в наказі про звільнення на пункт 1 частини першої  статті 40 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України “Про прокуратуру”, працівник вважається звільненим за вказаною нормою Кодексу з відповідними правовими наслідками для роботодавця. 
Позивач вважає, що у день звільнення не проведено повний розрахунок, що тягне для відповідача настання відповідальності, передбаченої  статтею 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 р. у справі № 200/1292/21-а позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури в частині не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при його звільненні 29.12.2020. Стягнуто з Донецької обласної прокуратури   на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 22 110 гривень 27 копійок. Стягнуто з Донецької обласної прокуратури   на користь ОСОБА_1   середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 494,27 грн. В інший частині позовних вимог – відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.                                                                                                    В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що юридичним фактом, що зумовило звільнення позивача на підставі п. 9 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру”, у даному випадку було неуспішне проходження ним атестації. Цей юридичний факт є відмінним від того, у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. 
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.          Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  наступного. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що наказом Прокуратури Донецької області від 15.12.2015 №2344-к позивача було призначено прокурором Артемівської місцевої прокуратури Донецької області, як такого, що успішно пройшов тестування, звільнивши з посади заступника Костянтинівського міжрайонного прокурора Донецької області. (а.с. 26)
Наказом Донецької обласної прокуратури від 24.12.2020 №1897-к позивача було звільнено з посади прокурора Артемівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29.12.2020 на підставі п.9.ч.1 ст.51 Закону України “Про прокуратуру”. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури було вказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні. Підставою вказано рішення четвертої кадрової комісії від 24.11.2020 №108. (а.с. 25) 
Згідно з рішенням четвертої кадрової комісії від 24.11.2020 №108 про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора позивача визначено таким, що не успішно пройшов  атестацію. (а.с. 50)
Заявою від 13.01.2021, позивач звернувся до відповідача, та просив надати довідку про заробітну плату за повні відпрацьовані два календарні місяці роботи, які передували його звільненню (листопад та грудень 2020 року), та розрахунок щоденної заробітної плати. (а.с. 27)
Згідно з відомостями, викладеними в довідці про середньомісячну заробітну плату від 19.01.2021 №21-85-42, заробітна плата позивача складає в жовтні 2020 року  11.389,27 грн., в листопаді 2020 року 18.090.85 грн., всього 29  480, 12 грн. середньоденна заробітна плата 1052 грн. 87 коп. (а.с. 28)
Згідно з довідкою про нараховану та виплачену заробітну плату за грудень 2020 року від 18.01.2021 №21-85-39 вихідна допомога при звільненні позивачу не виплачувалась. (а.с. 29)
Вирішуючи адміністративну справу в частині вимог щодо стягнення на користь позивача вихідної допомоги та середнього заробітку за затримку виплати вихідної допомоги при звільненні, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.
За унормуванням частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Законом України "Про прокуратуру"  (далі - Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII  встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються  Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII  передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Як було встановлено судом Наказом Донецької обласної прокуратури від 24.12.2020 №1897-к позивача було звільнено з посади прокурора Артемівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29.12.2020 на підставі п.9.ч.1 ст.51 Закону України “Про прокуратуру”.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури"  статтю 51 Закону № 1697-VII  доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом № 1697-VII  не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є      стаття 44 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗпП України).
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 закріпив, що  Конституція України  гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного    права,    не    можуть     суперечити     принципу рівності    усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання  Конституцією України  та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
За визначенням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
КЗпП України  регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України  встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього  Кодексу, відповідно до частини четвертої  статті 40 КЗпП України  встановлюються  законом, що регулює їхній статус.
За змістом  статті 44 КЗпП України  при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті  36  та пунктах 1, 2 і 6 статті  40  цього  Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури"  було внесено зміни також і до  КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених  законом, що регулює їхній статус"; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього  Кодексу, встановлюються  законом, що регулює їхній статус"; частину дев`яту статті 252 після слів "дисциплінарної відповідальності та звільнення" доповнено словами і цифрами "а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу".
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури"  зміни до  КЗпП України  не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Таким чином, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою  статті 51 Закону № 1697-VII  та частиною четвертою  статті 40 КЗпП України  передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми  КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень  статті 44 КЗпП України  при вирішенні спірного питання.
Крім того, суд звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених  законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника  обставин.
Верховний Суд у постановах від 8 жовтня 2019 року (справа № 823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року (справа № 823/276/16)    зробив висновок, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від наявності наказу прокуратури (щодо зміни формулювання причини і підстави звільнення з "пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII" на "пункт 1 частини першої  статті 40 КЗпП України"), відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному  законом  з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги. Аналогічні висновки викладені й постановах Верховного Суду від 23.12.2020 по справі №560/3971/19,  від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20.
Суд не приймає посилання відповідача на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 807/21 1/17 згідно з якою під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 відзначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, позовна вимога позивача  про стягнення на його користь вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеній в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19 та від 21 січня 2021    у справі № 260/1890/19.
Згідно абзацам 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому  постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100  (далі - Порядок № 100 в редакції на час звільнення позивача), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Частиною 8    Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Суд зазначає, що відповідно до положень Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Абзацом 1, 4 пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 передбачено, зокрема,: при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її  збереження включаються: основна    заробітна    плата; доплати і надбавки    (за    надурочну    роботу та роботу в нічний час; суміщення професій  і  посад;  розширення  зон  обслуговування або виконання підвищених        обсягів     робіт     робітниками-почасовиками;     високі досягнення    в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі    премії    та    премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи    та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця,    на    який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на    заробітну    плату.    Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні    два    календарні    місяці,    включаються    в    заробіток    в частині,    що    відповідає    кількості     місяців     у     розрахунковому періоді.    У    разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано        не     повністю,     премії,     винагороди     та     інші заохочувальні    виплати    під    час    обчислення    середньої заробітної плати    за    останні    два календарні місяці враховуються пропорційно часу,    відпрацьованому    в    розрахунковому    періоді.
Пунктом 4 (абз.2) зазначеного розділу визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх    випадках    її    збереження    згідно    з    чинним законодавством, не враховуються: виплати  за  виконання  окремих   доручень (одноразового    характеру),    що    не    входять    в    обов`язки працівника (за винятком доплат     за суміщення     професій     і посад,  розширення  зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх    працівників, а    також    різниці    в посадових    окладах, що  виплачується    працівникам,    які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства  або    його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);  б) одноразові виплати     (компенсація  за невикористану відпустку, матеріальна     допомога,   допомога  працівникам,    які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні    виплати  на  відрядження    і    переведення (добові,    оплата за проїзд,    витрати на наймання житла,  підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); е) пенсії,    державна    допомога,   соціальні    та    компенсаційні виплати. При обчисленні середньої  заробітної  плати  за  останні    два місяці,    крім    перелічених    вище    виплат,    також    не    враховуються виплати за час,    протягом якого    зберігається    середній    заробіток працівника    (за    час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток,    відрядження тощо) та допомога    у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Згідно з відомостями зазначеними в довідці відповідача середньоденна заробітна плата позивача складає 1052, 87 грн.
Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягає застосуванню показник 1 052,87 грн.
Оскільки кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 134 днів, (з 29 грудня  2021  року по день винесення рішення 13 травня  2021  року) сума середнього заробітку за час затримки становить  141 084.58 грн.
Разом з тим, в постанові від 26.02.2020  року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та,    відповідних критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня  2019  року у справі № 761/9584/15-ц.
У справі, що розглядається, суд бере до уваги те, що розмір середнього заробітку за час затримки виплати    перевищує суму вихідної допомоги у декілька разів.
Так, з огляду на зазначені обставини справи та керуючись критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня  2019  року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.
У відповідності до даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача розмір облікової ставки НБУ становив 6,0 % річних. Враховуючи суму недоотриманих коштів  22  110, 27 грн, 13,5 % річних від цієї суми становитиме  1326.62 грн. Отже, приблизний розмір майнових втрат працівника протягом одного року становить  1326.62 грн., а враховуючи загальний період затримки розрахунків (із 29 грудня  2020  по 13 травня 2021) 494.27 грн. (за формулою [Відсотки] = [Сума боргу]   [Процентна ставка] / 100% / [Кількість днів]).
З огляду на зазначене суд приходить до висновку що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі  494.27 грн., яка розрахована із врахуванням періоду часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 494.27 грн.
Також подібного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 23 грудня  2020  року у справі № 560/3971/19.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші протии Україн” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Щодо вимоги позивача про допуск негайного виконання рішення в частині стягнення допомоги при звільнення у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 22  110, 27 грн. суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: 1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; 3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби; 4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності; 5) уточнення списку виборців; 6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань; 7) включення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції, виключення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій з такого переліку та надання доступу до активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням.
Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених  пунктами 1,  5 частини першої статті 263,  пунктами 1-4 частини першої статті 283  цього Кодексу.
2. Суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного  виконання  рішення: 1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті; 2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства; 4) про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань.
Предметом спору що розглядається, є вихідна допомога при звільненні, що за своєю природою є одноразовою виплатою, та не є пенсією, іншим періодичним платежем заробітною платою або грошовим утриманням, та відповідно допуск до негайного виконання в даному випадку не передбачено.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 р. у справі № 200/1292/21-а - залишити без задоволення.                                                                                                                
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 р. у справі № 200/1292/21-а - залишити без змін.                                                                                                       Повне судове рішення складено 24 лютого 2022 року.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                      Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                А.В. Гайдар