Постанова
Іменем України
 
22 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/425/21-ц
провадження № 61-10225св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «СС Лоун»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 02 червня 2021 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «СС Лоун», в якому просила визнати недійсним пункт 13.3 кредитного договору № 1065220-А від 12 жовтня 
2020 року та визнати вказаний кредитний договір недійсним в цілому.
 
Позовна заява мотивована тим, що спірний кредитний договір нею не підписувався, грошові кошти за ним не передавалися і сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору. 
 
Посилаючись на вимоги статей 1, 3, 11, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та статей 3, 4, 9, 12 Закону України «Про споживче кредитування», просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року у складі судді Хайнацького Є. С. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме: зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності) та сплату судового збору в розмірі 908,00 грн.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у складі судді Хайнацького Є. С. позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.
 
Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 25 лютого 2021 року позивач не усунув недоліки, зазначені в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року.
 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
 
Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надавши строк для усунення виявлених в ній недоліків, а саме сплати судового збору у розмірі 
454,00 грн.
 
Ухвала суду мотивована тим, що вирішення питання, чи відносяться правовідносини, щодо яких було пред`явлено позов, до сфери дії Закону України «Про захист прав споживачів», відтак чи повинна позивач сплачувати судовий збір за звернення до суду, саме і є предметом апеляційного розгляду. За таких умов апеляційний суд позбавлений можливості вирішення цього питання на стадії відкриття апеляційного провадження, а саме питання підлягає вирішенню при розгляді апеляційної скарги по суті. 
 
Також апеляційний суд виходив з того, що заявниця оскаржує окремий процесуальний документ - ухвалу суду першої інстанції, а тому при подачі такої апеляційної скарги має бути сплачений судовий збір у розмірі, встановленому за подачу апеляційних скарг на ухвали суду. Апеляційний суд не обмежений у праві повернення сплаченого апелянтом судового збору за подання вказаної апеляційної скарги у разі, якщо дійде висновку про обґрунтованість апеляційної скарги позивача. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У червні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду 
від 02 червня 2021 року.
 
Відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України ухвала суду апеляційної інстанції про залишення без руху апеляційної скарги не може бути самостійним об`єктом оскарження у касаційному порядку.
 
Разом з цим, згідно з частиною другою статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.
 
Враховуючи, що заперечення щодо законності ухвали, якою залишено без руху апеляційну скаргу, включені до касаційної скарги, яка також подана на ухвалу апеляційного суду, якою апеляційну скаргу повернуто заявнику, тобто заявник позбавлений можливості викласти свої заперечення щодо законності вказаної ухвали у інший спосіб, Верховний суд дійшов висновку, що вони мають бути враховані під час розгляду касаційної скарги на ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Вирішено врахувати при розгляді зазначеної касаційної скарги заперечення ОСОБА_1 щодо законності ухвали Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвали апеляційного суду та направити справу для розгляду до суду апеляційної інстанції.
Підставою касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, провадження № 14-57цс18.
Касаційна скарга мотивована тим, що надання кредиту є фінансовою послугою, а позивач є споживачем такої фінансової послуги і підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував статтю 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
 
Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду від 02 червня 
2021 року не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»слова «державного мита» замінені словами «судового збору».
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів»при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
Відступаючи від практики Верховного Суду України, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року в справі 
№ 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір»визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір»не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову».
Звертаючись до суду з цим позовом,  ОСОБА_1 посилалась на те, що позов пов`язаний з порушенням відповідачем її прав як споживача фінансових послуг та просила визнати недійсним кредитний договір 
№ 1065220-А від 12 жовтня 2020 року, а тому на вказану позовну вимогу поширюється дія статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, за подання споживачами апеляційної скарги судовий збір не підлягає сплаті, тому вимоги суду апеляційної інстанції про сплату позивачем судового збору за подання апеляційної скарги у цій справі не ґрунтуються на законі, отже, їх невиконання не може бути підставою для визнання неподаною і повернення  ОСОБА_1 апеляційної скарги.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 234/7202/18, від 16 грудня 2020 року у справі 
№ 645/882/19, від 20 січня 2021 року у справі № 490/2254/20, від 13 травня 2021 року у справі № 216/3212/20.
 
Верховний Суд не погоджується з висновком апеляційного суду щодо неможливості під час відкриття провадження вирішити питання, з яких правовідносин виник спір, оскільки відповідно до норм ЦПК України питання щодо сплати або звільнення позивача від сплати судового збору вирішується під час відкриття провадження у справі.
Згідно з практикою ЄСПЛ у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та рішення у справі «Гофман проти Німеччини» 
від 11 жовтня 2001 року).
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» від 26 липня 2011 року, «Креуз проти Польщі» від 19 червня 
2001 року сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. 
 
Апеляційний суд наведеного не врахував, внаслідок чого позбавив позивача права на апеляційне оскарження судового рішення, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Також апеляційний суд не врахував, що в подальшому судовий збір міг бути стягнутий в порядку розподілу судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України.
 
При цьому Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що позивачка не усунула недоліки апеляційної скарги, оскільки її заява не була підписана електронним цифровим підписом, проте вказана обставина не змінює того, що ухвала про залишення її апеляційної скарги без руху є незаконною й, відповідно, її невиконання не могло тягнути повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Таким чином, оскаржувана ухвала апеляційного суду від 02 червня 
2021 року постановлена з порушенням вищенаведених норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про повернення апеляційної скарги, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.
У частині четвертій статті 406 ЦПК України визначено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до апеляційного суду.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року скасувати, справу направити для розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта