Ухвала
 
17 січня 2022 року
місто Київ
 
справа № 201/3535/19
провадження № 61-13151ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
розглянув клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Румянцева Людмила Іванівна, реєстраційна служба Дніпровського міського управління юстиції, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним,
за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_2 у березні 2019 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 30 квітня 2014 року з тих підстав, що зазначений правочин не відповідав внутрішній волі дарувальника, який не розумів значення своїх дій під час його укладення.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до договору від 30 січня 2014 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 подарували належні їм частки у праві на квартиру своїй онуці, відповідачу ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
На думку позивача, оспорюваний правочин укладено з порушенням закону, оскільки вона та її чоловік ОСОБА_4 є особами похилого віку, важко хворіли, зокрема і психічно, не розуміли значення своїх дій, а тому відповідач набула спірну квартиру безпідставно.
Позивач вважає, що спірний договір не відповідає внутрішній волі дарувальників, які не розуміли, що квартира переходить до обдарованого відразу, а не згодом, що зумовлює позбавлення їх (дарувальників) єдиного житла. Наведене є підставою для визнання зазначеного договору недійсним.
Також позивач зазначає, що після укладення спірного правочину ключі від квартирі відповідачу не були передані, відчужувачі зі спірної квартири не виїжджали, із реєстраційного обліку не знімалися, тобто продовжували проживати у житловому приміщенні, здійснювали сплату витрат на утримання квартири, тобто після відчуження нерухомого майна відповідач не вступила у володіння нею.
Щодо помилки укладеного правочину позивач посилається на неправильне сприйняття обставин дарувальниками, які за станом свого здоров`я потребують сторонньої допомоги.
У додаткових поясненнях позивач зазначила, що батьки на той час неповнолітньої ОСОБА_1 просили позивача та її чоловіка переоформити належні їм частки спірної квартири на користь відповідача, натомість запевнили, що, зокрема ОСОБА_2 продовжить проживати у спірній квартирі, а також за нею буде здійснено догляд, надаватиметься допомога.
Стислий виклад позиції відповідача
Відповідач ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позову, застосувати позовну давність, оскільки спірний правочин укладено 30 січня 2014 року, позов подано у березні 2019 року.
Також відповідач повідомила, що під час розгляду іншої цивільної справи № 201/17907//15-ц за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним спірного договору дарування ОСОБА_2 , залучена до участі у справі як відповідач, у судовому засіданні заперечувала проти визнання недійсним зазначеного правочину. Тобто, у справі № 201/3535/19, рішення у якій переглядаються в касаційному порядку, ОСОБА_2 змінила свою правову позицію щодо дійсності договору дарування квартири.
На думку відповідача, подання позову у справі № 201/3535/19 від імені ОСОБА_2 , є ініціативою її сина ОСОБА_3 , який, незважаючи на припинення його права власності у спірній квартирі (рішення у справі № 201/11719/16-ц), продовжує проживати у зазначеному жилому приміщенні, зареєстрував місце проживання своєї дитини без згоди та відома власника квартири.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції відхилив посилання позивача на її незадовільний стан здоров`я, що зумовило нерозуміння змісту правочину та ймовірне ошукування з боку відповідача, оскільки спірній договір дарування підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса, яка його посвідчила, засвідчивши волю дарувальників.
Доводи апеляційної інстанції про те, що відповідач фактично не прийняла як дарунок спірну квартиру, не несе витрати на утримання житлового приміщення, рахунки за комунальні послуги не сплачує, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки наведені обставини не впливають на правомірність укладеного правочину.
Докази на підтвердження тієї обставини, що оскаржуваний договір вчинено під впливом помилки, позивачем не подано як суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_2 03 серпня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року.
Заявником як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначено, що:
-         оскаржувані рішення ухвалено із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права;
-         рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, щодо оцінки обставин справи та встановлення помилки щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами договору;
-         суди першої та апеляційної інстанції неналежно дослідили оспорюваний договір дарування квартири, який підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом за межами нотаріальної контори, втім, усупереч Правилам ведення нотаріального діловодства, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, та додатку № 14 така нотаріальна дія, вчинена за межами нотаріальної контори, не зареєстрована у відповідному журналі;
-         судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено та не досліджено, що після вчинення правочину відповідач не прийняла у фактичне володіння спірну квартиру, договори на обслуговування житлового приміщення не уклала, за комунальні послуги відповідач не сплачує.
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У жовтні 2021 року надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому відповідач просила закрити касаційне провадження у справі № 201/3535/19.
Клопотання обґрунтовується тим, що доводи ОСОБА_2 про удаваність договору дарування квартири від 30 січня 2014 року через те, що насправді сторони мали намір укласти договір довічного утримання, спростовуються преюдиційним характером рішення, ухваленого у справі № 201/17907/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, яким у задоволенні позову відмовлено.
В оцінці підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалених у справі № 201/3535/19, ОСОБА_1 вважає, що правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс, на який посилається ОСОБА_2 , не є подібним за фактичними обставинами справи, а тому не підлягає врахуванню під час цього касаційного провадження.
На думку ОСОБА_1 , про відмінність фактичних обставини у справі 
№ 6-69цс14 свідчать те, що договір дарування вчинено на користь особи, яка не є родичем дарувальника, тоді як у справі № 201/3535/19 правочин вчинено дарувальником на користь своєї онуки.
Також у справі № 6-69цс14 дарувальник, який оспорив договір дарування, є особою з інвалідністю І групи через вроджену сліпоту, у силу похилого віку та за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги, натомість у справі № 201/3535/19 ОСОБА_2 не надала суду доказів на підтвердження свого поганого стану здоров`я, через який вона не могла усвідомити природу укладеного договору дарування.
ІV. Позиція Верховного Суду щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження у справі
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з положенням пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У справі, яка переглядається, касаційну скаргу подано та касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених положенням пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).
Велика Палата Верховного Суду визначила, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
На підставі аналізу змісту постанови Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, на яку посилається ОСОБА_2 як підставу касаційного оскарження судового рішення, Верховний Суд встановив, що у зазначеній справі позивач звернулася до суду із позовом про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок, оскільки, укладаючи зазначені правочини, мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є особою з інвалідністю І групи через вроджену сліпоту, у силу похилого віку та за станом здоров`я потребувала сторонньої допомоги і догляду. На підставі статей 203, 215, частини першої статті 229 ЦК України позивач просила визнати недійсними договори дарування.
У справі № 201/3535/19, рішення у якій переглядаються, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір дарування квартири, оскільки через похилий вік та стан свого здоров`я під час підписання правочину помилися щодо його правової природи, оскільки вважала, що укладала договір довічного утримання. Правове обґрунтування позову визначено правилами статей 203, 229 ЦПК України.
Наведе дає підстави для висновку, що зазначені справи мають подібні предмети спору, підстави позову, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Доводи клопотання, що у наведених справах є неподібними обставини справи, зокрема обставини кровного споріднення дарувальника із особою, на користь якої укладено договір дарування, не є визначальним у справах щодо визнання недійсним договору дарування, вчиненого під впливом помилки, крім випадку, коли позивач обґрунтовує позов такою обставиною.
Довід, наведений у клопотанні, що у справі № 6-69цс14 позивачем підтверджено доказами, що за станом свого здоров`я вона помилилася щодо правової природи укладеного правочину, тоді як у справі № 201/3535/19 таких доказів не надано, Верховний Суд не бере до уваги як надто формальні, що спрямовані на спотворення дійсного змісту процесуального закону.
За наведених обставин правовому висновку, який викладено у постанові Верховного суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, на який посилається ОСОБА_2 , та, зокрема, який став підставою для відкриття касаційного провадження, потрібно дати правову оцінку під час касаційного перегляду справи, а тому Верховний Суд відмовляє у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у цивільній справі № 201/3535/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Румянцева Людмила Іванівна, реєстраційна служба Дніпровського міського управління юстиції, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. О. Погрібний

                                                                                                           І. Ю. Гулейков

                                                                                                           О. В. Ступак