Постанова
Іменем України
 
03 лютого 2022 року 
м. Київ
 
справа № 295/8285/19-ц
провадження № 61-15579св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», 
третя особа - державний реєстратор комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзь Євген Іванович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2021 року у складі судді Семенцової Л. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій
 
У червні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого залучено Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), третя особа - державний реєстратор комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзь Є. І. (далі - державний реєстратор Годзь Є. І.), про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування реєстраційного запису державного реєстратора про право власності на нерухоме майно та поновлення відомостей в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з інформаційної довідки № 168609104, яку вона отримала 30 травня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дізналась про набуття відповідачем права власності на належне їй нерухоме майно. При цьому зазначає, що в рахунок задоволення своїх кредиторських вимог відповідач незаконно скористався позасудовим порядком звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 22 серпня 2008 року. Цим договором визначено строк виконання основного зобов`язання в розмірі 50 000,00 дол. США до 21 серпня 2018 року, іпотекодержателем є АКБ «Укрсоцбанк», вона є майновим поручителем, а боржником ОСОБА_2 . Іпотечне майно - квартира АДРЕСА_1 , на яку звернуто стягнення                         в позасудовому порядку, набута нею в приватну власність за договором купівлі-продажу від 12 лютого 2002 року № 254.
 
Вважає, що при здійсненні державної реєстрації переходу права власності на квартиру порушено вимоги Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про іпотеку». Державним реєстратором не враховано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки квартира              є предметом іпотеки за кредитом в іноземній валюті, використовується нею як місце постійного проживання. Таким чином, у державного реєстратора були відсутні достатні підстави для проведення державної реєстрації прав та внесення запису про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за                    АТ «Укрсоцбанк».
 
Посилаючись на викладене, позивач просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44137644           від 20 листопада 2018 року державного реєстратора Годзя Є. І., яким проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк»; скасувати реєстраційний запис державного реєстратора Годзя Є. І. про право власності від 15 листопада 2018 року № 29003387 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за   АТ «Укрсоцбанк»; поновити відомості в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам.
 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2021року позов ОСОБА_1  задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна), індексний номер: 44137644, від 20 листопада 2018 року державного реєстратора Годзя Є. І. про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк». У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком проведена всупереч статтям 35, 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Додатковим рішенням цього ж суду від 01 березня 2021 року заяву  ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 4 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 16 серпня 2021року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на квартиру   АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово звернено стягнення в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним, що відповідає висновкам, сформульованим  у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 265/1310/17.
 
Додатковою постановою цього ж суду від 20 вересня 2021 року стягнуто                            зАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені під час апеляційного розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У вересні 2021 року АТ «Альфа-Банк» подано до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі банк вказує на те, що суди попередніх інстанцій                              в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, 22 травня 2019 року у справі              № 490/3505/17, 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19, 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19, 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального                   і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини, встановлені судами 
 
22 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»)укладений договір кредиту № 281/20-348, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 50 000,00 дол. США на споживчі цілі та поповнення обігових коштів зі сплатою 15 % річних та комісій з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 21 серпня 2018 року на умовах, визначених цим договором.
 
Із метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним договором, між банком та  ОСОБА_1  укладений іпотечний договір, предметом якого             є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 51,05 кв. м, житловою- 29,3 кв. м. Квартира придбана позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2002 року № 254.
 
Відповідно умов іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання.
 
За змістом пункту 4.5.3 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
20 листопада 2018 року на підставі заяви про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком відповідно до статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку», державним реєстратором Годзєм Є. І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44137644 та зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк».
 
Згідно з довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Полісся» від 31 травня                 2019 року № 331, ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_4 ,               ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Відомостей про належність позивачу на праві власності чи на праві користуванні іншого житла матеріали справи не містять.
Нормативно-правове обґрунтування
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України                         в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього.  Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Таким чином, на квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею                51,05 кв. м, яка використовується як місце постійного проживання позивачем та                 є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеного               в іноземній валюті, не може бути звернено стягнення, в тому числі шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем в період дії Закону № 1304-VII. 
 
До правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»щодо тимчасової заборони відчуження.
 
Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2020 року у справі                      № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).
 
У своїй касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди попередніх інстанцій                      в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі              № 490/3505/17, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19, від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі                   № 522/2732/16-ц сформульовано висновок про те, що документи, на підставі яких реєстратором приймалося рішення про державну реєстрацію права власності, відповідали пункту 46 Порядку № 868, статтям 19, 24 Закону № 1952-IV, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки від отримання нотаріально посвідченої заяви про усунення порушень позивач відмовився, що підтверджено відміткою працівника кур`єрської служби і позивачами вказана обставина не спростована.
 
Залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій, Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц погодився з тим, що позивачем не доведено своїх позовних вимог, а ТОВ «ФК «Народна позика» вжито всіх заходів для повідомлення боржника належним чином про заборгованість.
 
У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17 викладено висновок про те, що поштові конверти з адресою відправника повернулися на адресу останнього з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання». Отже, позивач цих відправлень не отримала, що в свою чергу свідчить про недобросовісність іпотекодавця та порушення прав іпотекодержателя                         в очікуванні таких дій (стаття 13 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 911/3142/19 сформульовано висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
 
Водночас у справі, що переглядається, та обставина, що ОСОБА_1 відмовилася від отримання повідомлення про намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», не має правового значення, оскільки підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем є те, що звернення стягнення в позасудовому порядку відбулось в період дії мораторію,  тобто з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,                               і таке порушення є самостійною підставою для скасування рішення державного реєстратора. 
 
У постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19,             від 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19, від 18 листопада 2020 року                     у справі № 154/883/19 сформульовано висновок про те, що законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено в новій редакції.
 
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 вказаного Закону                         (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав,                     а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
За змістом наведеної правової норми в чинній редакції (яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі), на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
 
Викладене дає підстави для висновку про те, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваних судових рішень у цій справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права вказаний Закон не передбачав.
 
Отже, на момент ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій рішень у цій справі скасування рішення державного реєстратора Годзь Є. І. про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» є правомірним та ефективним способом захисту права, з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і саме такий спосіб захисту прав призведе до відновлення порушеного права позивача.
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами при скасуванні рішення державного реєстратора не вирішено питання щодо визнання, зміни чи припинення цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства,  а тому відсутні підстави для скасування рішення реєстратора, Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.  
 
Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.
 
З урахуванням процедури набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яка реалізується реєстрацією права власності за іпотекодержателем, що підтверджує перехід права, тому скасування рішення про реєстрацію права за іпотекодержателем має своїм наслідком повернення до попереднього становища та поновлення попереднього запису про право іпотекодавця. Скасування судом рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя з підстав неправомірного звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджує поновлення права власності  іпотекодавця на предмет іпотеки, що по своїй суті і є вирішенням питання щодо прав на цей об`єкт.  
 
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові                       від 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19 вказав на те, що для правильного застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судам необхідно було встановити чи відповідає квартира вимогам, встановленим у пункті 1 зазначеного закону.
 
У справі, що переглядається, суди встановили наявність підстав для застосування вимог Закону № 1304-VII, оскільки квартира  АДРЕСА_1 , має загальну площу 51,05 кв. м, використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеного в іноземній валюті, а тому на неї не могло бути звернено стягнення без згоди іпотекодавця. 
 
Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційної провадження, не підтвердилися.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              С. О. Погрібний