ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/170/22 Справа № 199/878/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року по справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

       У лютому 2021 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 10 серпня 2007 року між банком "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №091/07/ФЛ/08, за умовами якого позичальнику було надано 25 000 доларів США зі сплатою відсотків по ставці 15,5 річних, на строк до 09 вересня 2022 року. 
       В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 10 серпня 2007 року між банком "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №091/07/02/08, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.
       Також в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №091/07/01/08 від 10 серпня 2007 року. 
       Вказували, що 11 лютого 2015 року між ними та банком "Фінанси та Кредит" було укладено договір про відступлення прав вимоги №17/4-В. Про здійснення відступлення прав вимоги позичальника було проінформовано відповідним повідомленням №7376/11/2 від 15 жовтня 2015 року. 
       Посилаючись на те, що позичальник своїх зобов`язань належним чином не виконав та станом на 08 грудня 2020 року року допустив заборгованість у загальному розмірі 224 231,83 грн., з яких 207 904,72 грн. сума заборгованості за тілом кредиту та 16 327,11 грн. прострочені відсотки за користування кредитом за період з 01 травня 2020 року по 08 грудня 2020 року, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути у солідарному порядку з відповідачів вказану заборгованість. 
       Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року позов задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог Державної іпотечної установи відмовити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був повідомлений належним чином ні про відкриття провадження по даній справі, ні про дати судових засідань, та був позбавлений права на надання відповідних пояснень і своїх заперечень по суті спору. Наголошував на тому, що з вимоги від 18 грудня 2020 року та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 30 квітня 2020 року вже існувала значна заборгованість за кредитним договором, а тому вони втратили право вимоги до нього. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що на його думку є більш доцільним та справедливим. 
       Правом на надання відзиву сторони по справи не скористались. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині вирішення позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 10 серпня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено кредитний договір №091/07-ФЛ/08, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 25 000 доларів США, зобов`язавшись його повернути до 09 серпня 2022 року згідно графіку зниження розміру заборгованості щомісячними платежами в розмірі 138,89 доларів США зі сплатою 15,5% річних за користування кредитом, а також інших обов`язкових платежів. 
       Кредитним договором також передбачено відповідне право кредитора вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту у випадку порушення останнім своїх кредитних зобов`язань за договором, а також кореспондуючий цьому праву обов`язок позичальника здійснити таке дострокове повернення кредиту (а.с.8-18).
       З метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_2 взятих на себе договірних кредитних зобов`язань, між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як поручителем, 10 серпня 2007 року укладено договір поруки №091/07/02/08. За вказаним договором відповідач ОСОБА_1 зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_2 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором №091/07-ФЛ/08 від 10 серпня 2007 року (а.с.19-20).
       Крім того, виконання позичальником своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту забезпечено в повному обсязі іпотечним договором №091/07/01/08 від 10 серпня 2007 року, укладеним між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», як іпотекодержателем, та ОСОБА_3 , як іпотекодавцем. Предметом зазначеного іпотечного договору є належна іпотекодавцю на праві власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.34-37).
       11 лютого 2015 року між позивачем, як новим кредитором, та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», як первісним кредитором, було укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, за умовами якого позивач набув належних первісному кредитору прав вимоги, в тому числі до відповідачів за кредитним договором №091/07-ФЛ/08 від 10 серпня 2007 року, договором поруки №091/07/02/08 від 10 серпня 2007 року. При цьому, відступлення прав вимоги за цим договором відступлення набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних (п.2.1.) (а.с.21-28).
       17 вересня 2015 року правління Національного банку України прийняло постанову №612 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних».
       Письмовим повідомленням від 15 жовтня 2015 року позивачем було повідомлено відповідача ОСОБА_2 про вищевказані обставини заміни кредитора у зобов`язанні за кредитним договором, договором поруки (а.с.29-33).
       Із матеріалів справи також встановлено, що позичальник не виконував належним чином взяті на себе договірні зобов`язання, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем, яку останній, скориставшись передбаченим договором правом, своїми письмовими досудовими вимогами від 18 грудня 2020 року просив відповідачів погасити, здійснивши дострокове повернення кредиту. 
       Зазначені письмові досудові вимоги позивача відповідачами не виконані, а розмір заборгованості за кредитом станом на 08 грудня 2020 року становить 224 231,83 грн., з яких: 207 904,72 грн. - сума основного боргу (тіло кредиту), 16 327,11 грн. - прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 травня по 08 грудня 2020 року (а.с.7,38-46).
       Задовольняючи позовні вимоги Державної іпотечної установи суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами.
       Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 та солідарного стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у зв`язку з наступним. 
       Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
       Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
       Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Згідно з ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
       За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
       Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). 
       Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
       Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
       Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
       Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).
       Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11, від 19 червня 2019 року у справі №523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі №1519/2-3165/11, від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15).
       Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       За частинами 1,2,4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
       Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Поручитель ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі наголошує на тому що з вимоги від 18 грудня 2020 року та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається що станом на 30 квітня 2020 року вже існувала значна заборгованість за кредитним договором, а тому вони втратили право вимоги до нього. Колегія суддів не може залишити вказані доводи без уваги. 
       Так у кредитному договорі №091/07-ФЛ/08 від 10 серпня 2007 року, за умовами якого позичальник ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 25 000 доларів США, зобов`язавшись його повернути до 09 серпня 2022 року, сторонами визначений щомісячний платіж в розмірі 138,89 доларів США до 10 числа кожного місяця. Згідно графіку зниження розміру заборгованості (графік щомісячних платежів), який є додатком до кредитного договору, позичальник повинен був до 10 числа кожного місяці внести платіж у розмірі 138,89 доларів США (а.с.8-17).
       У кредитному договорі, в силу положень статті 627 ЦК України про свободу договору, сторони можуть встановити як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості.
       Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.
       Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.
       Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
       Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18).
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.
       За обставинами цієї справи, поряд з установленням строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.        З вимоги від 18 грудня 2020 року №5552/15/3 вбачається, що станом на 08 грудня 2020 року допущена заборгованість у загальному розмірі 224 231,83 грн. (а.с.38-39,40-42). 
       З розрахунку заборгованості, долученого до позову, вбачається, що станом на 30 квітня 2020 року за спірним кредитним договором рахується заборгованість у загальному розмірі 224 231,83 грн., з яких 207 904,72 грн. сума заборгованості за тілом кредиту та 16 327,11 грн. прострочені відсотки за користування кредитом за період з 01 травня 2020 року по 08 грудня 2020 року.
       Розрахунок заборгованості, наданий позивачем лише за період з 10 травня 2020 року по 10 листопада 2020 року (а.с.7), та станом на 10 травня 2020 року вже рахується заборгованість за тілом кредиту у розмірі 207 904,72 грн., що свідчить про значне порушення вимог кредитного договору позичальником та довготривале не здійснення ним щомісячних платежів. Вказаний позов подано 03 лютого 2021 року, таким чином колегія суддів не може погодиться з висновком суду про стягнення заборгованості у солідарному порядку з боржника та поручителя. Оскільки вже станом на 10 травня 2020 року існували невиконані позичальником зобов`язання.
       Для з`ясування обставин даної справи, з врахуванням доводів апеляційної скарги, Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 14 грудня 2021 року витребував у позивача деталізований розрахунок заборгованості, тобто повну довідку про рух коштів за вищевказаним договором, з зазначенням процентної ставки, вказанням, які суми заборгованості були погашені, дати здійснення платежів на погашення заборгованості, також з зазначенням на погашення яких саме складових заборгованості були зараховані кошти за період з 10 серпня 2007 року по 08 грудня 2020 року (в межах заявлених позовних вимог).
       На виконання ухвали, позивачем було надано на СD-носії банківську виписку. Вказаний диск долучено до матеріалів справи, втім він не може бути прийнятий до уваги як належний та допустимий доказ саме наявності заборгованості, оскільки банківська виписка по рахунку не є розрахунком заборгованості. 
       Таким чином колегія суддів позбавлена можливості стягнути заборгованість з поручителя у заявленому позивачем розмірі, оскільки позивач втратив права вимоги, та за відсутності відповідного розрахунку заборгованості позбавлена можливості визначити суму до стягнення (платежі до яких не було пропущено шестимісячний строк). 
       Належним чином сповіщений позивач у судові засідання не з`явився, своїх пояснень чи заперечень по суті апеляційної скарги не надав. 
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність підстав для скасування рішення повністю та відмови у задоволенні позову Державної іпотечної установи у повному обсязі відхиляються. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позичальник ОСОБА_2 рішення суду не оскаржував. 
       На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_1 . 
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи необхідно стягнути судові витрати, які складаються з судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 363,46 грн., а з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 5 045,19 грн.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

       В задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

       В решті заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2021 року залишити без змін. 

       Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 363,46 грн.

       Стягнути з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 045,19 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.