ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року м. Херсон

справа № 648/2501/21 
провадження № 22-ц/819/2022/21 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Кузнєцової О.А.,	
суддів:	Вейтас І.В.,	
  	Семиженка Г.В.,	
секретар	Плохотніченко А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Бугрименка В.В. від 24 вересня 2021 року в справі за заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про забезпечення доказів до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк», звернулося до суду із заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви шляхом: витребування у приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. інформацію про посвідченні нею правочини з відчуження ОСОБА_1 належних йому об`єктів нерухомого майна за період з 01 січня 2018 року по теперішній час; витребування з відділу Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Білозерської селищної ради інформацію щодо правочинів з нерухомим майном, стороною у яких є ОСОБА_1 за період з 01 січня 2018 року по теперішній час.
Заява обґрунтована тим, що з 2015 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 існували кредитні правовідносини. Рішенням Білозерського районного суду зі ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 40 983,00 грн.. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, який був пред`явлений для примусового виконання. Відповідно до повідомлення державного виконавця, станом на січень 2021 року в боржника відсутнє майно на яке може бути звернуто стягання, станом на 01 вересня 2021 року рішення суду не виконано. Разом з цим, згідно до інформації Державної фіскальної служби України в 2020 році ОСОБА_1 відчужив належне йому нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 2 га., яка знаходилась на території с.Музиківка Білозерського району Херсонської області. Оскільки відчуження вказаного нерухомого майна боржник здійснив в період невиконаного кредитного зобов`язання, АТ «Державний ощадний банк України» має намір подати позов про визнання вказаного правочину по відчуженню боржником нерухомого майна недійсним. Інформація, яка знаходиться у нотаріуса є нотаріальною таємницею, у зв`язку з чим, товариство не може самостійно отримати відповідну інформацію. Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Білозерської селищної ради також відмовив у наданні запитуваної інформації.
На підставі наведеного представник АТ «Державний ощадний банк України» просила задовольнити вищезазначену заяву.
Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 24 вересня 2021 року у задоволенні заяви АТ «Державний ощадний банк України» про забезпечення доказів відмовлено.
В апеляційній скарзі представник АТ «Державний ощадний банк України» адвокат Гофман О.Є., посилаючись на незаконність ухвали суду та вважаючи її такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення доказів до подання позовної заяви задовольнити.
Зокрема апелянтом зазначається, що в порушення норм процесуального права суд першої інстанції не звернув увагу на те, що без задоволення вищезазначеної заяви про забезпечення доказів банк позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом, в якому має бути вірно зазначено предмет позову та вірно визначено осіб в якості відповідачів. Відмова у задоволенні заяви про забезпечення доказів позбавляє банк в подальшому можливості захистити свої права та інтереси.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для її задоволення, оскільки заява та додані до неї письмові матеріали не містять будь-яких відомостей, які б дали суду можливість припустити, що відносно доказів, які просить забезпечити заявник, існують обставини, визначенні ч.1 ст.116 ЦПК. Крім того, представник заявника у судовому засіданні також вказував на відсутність зазначених обставин.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду і вважає його таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України та підтверджується матеріалами справи.   
Відповідно до частин 1-3 ст.116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.
Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.
Згідно вимог пунктів 4, 5 частини 1 статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, а також обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати та зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.
Забезпечення доказів це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення, потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов, суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Отже, процесуальним порядком та механізмом забезпечення доказів передбачено, що суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення доказів, має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкоджені, втратити свою доказову цінність, тощо).
Аналіз норм права, що регулюють порядок вирішення вказаного питання, дає можливість зробити висновок про те, що задовольняючи заяву про забезпечення доказів, суд має пересвідчитися в тому, що у особи, яка бере участь у справі є складнощі в отриманні документів, тобто об`єктивної неможливості одержання та подання доказового матеріалу до суду особисто, через обставини, які перешкоджають такому поданню. Ці складнощі можуть мати юридичний та фактичний характер. Складнощі юридичного характеру полягають в тому, що на заваді одержанню та поданню доказу є норма закону забороняючого характеру, яка обмежує доступ особи до потрібної доказової інформації. Фактичні складнощі в одержанні доказів мають місце, коли, незважаючи на вжиті особою заходи, потрібний їй доказ одержати не вдалося.
Крім того, основною складовою обґрунтованості заяви про витребування доказів необхідна доведеність обставин, що існують достатні підстави вважати, що такі докази будуть втрачені в подальшому.
Така позиція викладена Верховним Судом в ухвалі від 02 травня 2019 року у справі №3д/9901/2/19 при вирішенні питання про забезпечення доказів.
Так, звертаючись до суду з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви представник АТ «Державний ощадний банк України» зазначала про неможливість самостійно отримати відповідні докази з метою подальшого звернення до суду з позовною заявою для захисту порушених прав банку, як стягувача у виконавчому провадженні по примусовому виконанню рішення суду щодо стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості в сумі 40 983,00 грн. Зазначала, що необхідна нформація, яка знаходиться у нотаріуса, є нотаріальною таємницею, у зв`язку з чим банк не може самостійно отримати відповідну інформацію, а Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Білозерської селищної ради також відмовив у наданні запитуваної інформації (а.с.20).
Тобто, як вбачається зі змісту заяви АТ «Державний ощадний банк України» про забезпечення доказів, вимоги заявника по суті є клопотанням про витребування доказів, адже обставини, які, на його думку вказують на наявність згодом утруднення або унеможливлення подання відповідних доказів, полягають у тому, що на цей час заявник не може отримати інформації, а не того що цю інформацію згодом не можна буде отримати взагалі. В поданій заяві про забезпечення доказів заявником взагалі не наводяться доводи, які свідчать про ризик втрати чи знищення витребуваних доказів.
За положеннями ЦПК України слід відрізняти такі процесуальні дії як: забезпечення та витребування доказів (ч. 4 ст. 84 ЦПК України).
Для вирішення питання про забезпечення доказів, зокрема, і до подання позовної заяви, слід враховувати положення ст.116 ЦПК України, а саме те, що така процесуальна дія може бути вчинена судом, якщо припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. В інших випадках витребування доказів можливе у разі неможливості учасника самостійно надати докази, однак на іншій процесуальній стадії, а саме після відкриття провадження у справі.
Звернення до суду з відповідною заявою про забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, це не лише спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати має ґрунтуватися на об`єктивних фактах. Тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
З огляду на наведене та, з урахуванням наданих матеріалів справи, відсутні підстави вважати, що, докази, які заявник просить витребувати можуть бути втрачені, а відтак відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення доказів в порядку ст.116 ч.1 ЦПК України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав зазначену вище правову оцінку, і не впливають на законність оскаржуваного судового рішення.
На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду відповідає вимогам ЦПК України і підстави для її скасування або зміни відсутні, тому апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу суду – залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382-384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення, а ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 24 вересня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Дата складання повного тексту судового рішення – 23 грудня 2021 року.

Головуючий                      О.А.Кузнєцова  

   Судді:                                                              І.В.Вейтас

                         Г.В.Семиженко