Ухвала                                                              
 
26 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 175/4472/17
провадження № 61-16022св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року у складі судді Новік Л. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
Позов обґрунтований тим, що 26 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 578 696,55 грн, що станом на день укладення договору становило 175 410,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2014 року.
 
Відповідно до пункту 11 договору, договір є укладеним у момент передачі грошей, тобто 26 грудня 2013 року.
 
Факт отримання вказаних коштів підтверджується розпискою ОСОБА_2 , в якій він визнав, що станом на 01 січня 2015 року має заборгованість перед ОСОБА_1 у сумі 2 624 176,00 грн.
 
Відповідно до пункту 2 договору позика надається позичальнику під 60 % річних. Позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю проценти за користування позикою. Відповідно до положень пункту 4 договору, за прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10 % від простроченої суми, а також додатково зобов`язується сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 60 % річних від простроченої суми за весь час прострочення. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики, на момент звернення до суду утворилась заборгованість у розмірі 7 419 873,78 грн, а саме: 1 578 696,55 грн - сума боргу за договором позики; 2 841 653,79 грн - 60 % річних за користування позикою за період із 26 грудня 2013 року по 21 листопада 2017 року; 157 869,65 грн - штраф 10 % від простроченої суми; 2 841 653,79 грн - 60 % відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення за період із 31 грудня 
2014 року по 21 листопада 2017 року.
 
Крім того, згідно з пунктом 6 договору позики сторони домовилися, що у разі збільшення на дату повернення позики (платежу за позикою) офіційного курсу гривні до доларів США більш ніж на 2 % від його офіційного курсу на дату укладання договору, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю «проіндексовану суму позики», що становить 5 233 852,67 грн.
 
Вказував, що неодноразово звертався як в усній, так і в письмовій формі до відповідача з вимогою повернути вказані кошти та сплатити відсотки за користування ними, проте відповідач ігнорує його вимоги та жодних дій щодо повернення коштів не вчиняє.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 12 653 726,60 грн.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 
від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що позивач у розписці від 14 вересня 2017 року визнав відсутність заборгованості у відповідача за договором позики від 26 грудня 
2013 року.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 409 949,29 грн, проценти за користування позикою у розмірі 962 788,75 грн, штраф у розмірі 92 880,43 грн,                         а всього - 1 465 618,37 грн.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що розписка стосується сплати відповідачем боргу у розмірі 101 855,00 грн у 2017 році, а не факту визнання позивачем виконання умов договору позики щодо повернення грошових коштів                  у повному обсязі. Крім того, відсутні підстави для стягнення заборгованості за процентами за межами строку дії договору позики від 26 грудня 2013 року. Також позивачем заявлено вимоги щодо одночасного подвійного стягнення неустойки за прострочення повернення позики, тому з урахуванням положень статті 61 
Конституції України, наявні підстави для стягнення з відповідача неустойки за пунктом 4 договору позики у вигляді штрафу у розмірі 10 % від простроченої суми. Також не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення «проіндексованої суми позики», оскільки це є подвійним стягнення позики.
 
Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року касаційні скарги 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційний суд мотивував своє рішення тим, що суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що розписки про сплату відповідачем позивачу грошових коштів 
27 жовтня 2016 року у розмірі 300 000,00 грн та 31 лютого 2017 рок у розмірі 100 000,00 грн не доводять факту повернення боргу за договором позики 
від 26 грудня 2013 року, оскільки ці розписки містять інформацію про виконання умов договору позики від 20 грудня 2013 року, не встановив справжню правову природу наданих відповідачем розписок та не перевірив, чи укладались між сторонами будь-які інші договори позики. Крім того, апеляційним судом належним чином не встановлено характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо сплати 60 % річних від простроченої суми відповідно до пункту 4 договору позики й не враховано, що законодавством встановлені наслідки правомірного користування грошовими коштами протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно їх не сплачує.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився                    з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено факт існування заборгованості відповідача за договором позики від 26 березня 2013 року.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року,               в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року              у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), Верховного Суду від 27 червня 
2018 року у справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 496/1561/16-ц (провадження 
№ 6-1662цс17).
 
Відповідач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.
 
Позиція Верховного Суду
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
26 грудня 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір позики, згідно з умовами якого у момент підписання цього договору позикодавець передав у власність позичальнику готівкові кошти                 у сумі 1 578 696,55 грн (175 410 доларів США), а позичальник отримав вказану суму грошей і зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів                   у строк, що зазначений цим договором; підписанням цього договору позичальник підтверджує факт отримання грошей у зазначеній сумі.
 
Згідно з пунктом 2 договору позики від 26 грудня 2013 року сторони домовились, що позика надається позичальнику під 60 % річних; позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю проценти за користування позикою.
 
У пункті 4 договору погоджено, що за прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10 % від простроченої суми, а також додатково зобов`язується сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 60 % річних від простроченої суми за весь час прострочення.
 
Пунктом 5 договору позики сторони згідно із статтею 259 ЦК України домовилися збільшити строк позовної давності за вимогами про стягнення штрафу та процентів до 3 (трьох) років.
 
Відповідно до пункту 6 договору позики сторони домовилися, що у разі збільшення на дату повернення позики (платежу за позикою) офіційного курсу гривні до долара США більш ніж на 2 % від його офіційного курсу на дату укладення договору, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю проіндексовану суму позики (платежу за позикою). Проіндексована сума позики (платежу за позикою) визначається як (А1/А0) х СП = ПСП, де А1 - офіційний курс долара США на дату повернення позики (здійснення платежу за позикою); А0 - офіційний курс долара США на дату укладення договору, СП - сума позики (платежу за позикою); ПСП - проіндексована сума позики в гривнях (платежу за позикою), яку позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю.
 
Договір є укладеним у момент передачі грошей, тобто 26 грудня 2013 року, і діє до 
31 грудня 2014 року (пункт 11 договору позики).
 
На підтвердження заборгованості за зазначеним договором позики позивач надав копію розрахунку, яку вважає розпискою до вказаного вище договору позики 
(т. 1, а. с. 11). У вказаній розписці зазначено, що ОСОБА_2 має борг станом на 01 січня 2015 року 2 624 176,00 грн, ставка % за 2015 рік становить 2,5 % щомісяця. Документ датований 26 березня 2015 року, також містить ціни на сільгосппродукцію.
 
Згідно з наданими відповідачем оригіналами розписок, ОСОБА_1 за договором позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти: 31 грудня 
2014 року у сумі 462 555,44 грн та 187 336,82 грн, а всього 649 892,26 грн (т. 1, а. с. 53); 
24 листопада 2015 року у сумі 417 000,00 грн (т. 1, а. с. 54).
 
Відповідно до розписки від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 згідно з договором позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за 2016 рік                у сумі 300 000,00 грн (т. 1, а. с. 55).
 
За змістом розписки від 31 лютого 2017 року ОСОБА_1 згідно з договором позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за 2017 рік             у сумі 100 000,00 грн (т. 1, а. с. 56).
 
Розпискою від 14 вересня 2017 року ОСОБА_1 підтвердив, що згідно                                з договором позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за 2017 рік у сумі 101 855,00 грн. Претензій до ОСОБА_2 не має по заборгованості                  (т. 1, а. с. 57).
 
Позивачем у судовому засіданні в апеляційному суді визнано, що підтверджується протоколом і звукозаписом судового засідання від 26 грудня 2019 року, що у пункті 4 договору позики від 26 грудня 2013 року сторонами погоджено саме умови щодо неустойки (штрафні санкції) (т. 1, а. с. 182, 183).
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведений належними та допустимими доказами факт неповернення відповідачем коштів за договором позики від 26 березня 2013 року, оскільки відмітка позивача у розписці від 14 вересня 
2017 року, що претензій до ОСОБА_2 по заборгованості немає, суд розцінив як підтвердження прийняття ним виконання зобов`язання за договором позики                           від 26 грудня 2013 року та відсутності інших вимог за цим договором. 
 
Нормативно-правове обґрунтування підстав закриття касаційного провадження
 
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції                                   в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного                            у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
У цій справі касаційна скарга подана та касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений                         у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Так підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України, а саме не врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі 
№ 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18), від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), Верховного Суду України 
від 18 жовтня 2017 року у справі № 496/1561/16-ц (провадження № 6-1662цс17).
 
Оцінюючи доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, сформульованих у наведених постановах, Верховний Суд виходить із такого.
 
Велика Палата Верховного Суду здійснювала касаційний перегляд зазначеної заявником як приклад справи № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), в якій предметом спору було стягнення заборгованості за кредитним договором та за результатами розгляду якої залишила без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з тим, що право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги. Тобто після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
 
Отже, посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у зазначених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником постановах.
У справі № 712/14562/17 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову у зв`язку з недоведенням відповідачем належними доказами факту повернення отриманих за договором позики коштів, 
а боргова розписка знаходилась на момент звернення до суду у позичальника.
 
Верховний Суд у справі № 483/1953/16, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове рішення, виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини щодо боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням, тому ці правовідносини регулюються положеннями статті 1053 
ЦК України. Отже, наявні правові підстави вважати заміну боргу відповідача перед позивачем позиковим зобов`язанням за договором позики, а тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти за спірною розпискою.
 
У справі № 707/2606/16 Верховний Суд скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до цього суду, виходив з того, що висновок апеляційного суду про те, що спір між сторонами про стягнення боргу за розпискою від 30 листопада 2012 року вже був предметом судового розгляду, у ході розгляду якого позивач визнав, що борг за вищевказаною розпискою у розмірі 
4 800,00 доларів США відповідачем сплачено повністю, не відповідає змісту рішення Апеляційного суду Черкаської області від 04 серпня 2016 року, є суперечливим та взаємовиключним. Так, апеляційний суд належним чином не дослідив боргову розписку від 30 листопада 2012 року, написану власноручно відповідачем, не з`ясував справжню правову природу укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, не врахував, що розписка про отримання відповідачем у борг грошових коштів є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми.
 
У постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 496/1561/16-ц Верховний Суд України скасовуючи оскаржувані судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що суди не встановили справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшли передчасного висновку про стягнення боргу за договором позики до настання події, з якою сторони пов`язали зобов`язання відповідача повернути кошти, а саме - до продажу будинку, отже, суди неправильно застосували норми статей 1046, 1048, 1049 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи.
 
На відміну від справ, наведених заявником як приклади неоднакового застосування судами норми матеріального права, у цій справі встановлено, як отримання відповідачем від позивача коштів за договором позики від 26 грудня 2013 року, що підтверджується пунктом 11 договору позики, так і повернення боргу відповідачем, що підтверджується розпискою від 24 вересня 2017 року, у якій позивач зазначив, що претензій до відповідача щодо заборгованості немає.  
 
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
 
Отже, висновки, викладені в оскаржуваних рішеннях у цій справі, та сформульовані висновки у справах наведених заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, стосуються різних фактичних обставин, а тому не                    є подібними. У розглядуваній справі визначальним є те, що суди встановили факт повернення відповідачем позики на підставі наявних у справі доказів, у тому числі                  і особистої розписки позивача. 
 
Оскільки наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена 
у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України не знайшла свого підтвердження, так як після відкриття касаційного провадження та перевірки доводів касаційної скарги за матеріалами справи встановлено, що деякі висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах Верховного Суду та на які посилався заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, а деякі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду з подібних правовідносин, застосовані судами попередніх інстанцій, тобто не є прикладами неоднакового застосування норм права, тому відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження підлягає закриттю.
 
Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційне провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року, закрити.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                           О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                                  А. С. Олійник
 
                                                                                                        Г. І. Усик
 
                                                                                                        В. В. Яремко