ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 грудня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/5795/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
секретар судового засідання Солодкова К.А. 
за участі позивача ОСОБА_1 
представника позивача Текут`єва Є.Ю.
представника третьої особи Стужука О.В. (в режимі відеоконференцзв`язку),  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 р. (суддя Ільков В.В., повне судове рішення складено 21.09.2021 р.) в справі № 160/5795/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого умісті  Мелітополі, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Державне бюро розслідувань, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого умісті  Мелітополі, (далі – ТУ ДБР)  про визнання протиправним та скасування наказу від 22.12.2020 р. № 182о/с про припинення державної служби та звільнення його з посади начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань ТУ ДБР з 29.12.2020 р. у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису; поновлення на посаді начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань ТУ ДБР або у разі ліквідації посади на день ухвалення рішення – на посаді начальника першого, другого, третього оперативного відділу ТУ ДБР з аналогічними функціональними обов`язками; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 22.12.2020 р., по дату винесення рішення. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 р. залучено до участі в справі Державне бюро розслідувань (далі – ДБР) як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 р. в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апелянт вказує, що судом першої інстанції не враховано таке обґрунтування підстав позову, як порушення відповідачем процедури звільнення у зв`язку з не дотриманням приписів п. 5 ч. 2 ст. 42, ст. 49-1 КЗпП, п. 13 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки позивач є учасником бойових дій. На думку позивача, такий статус надає йому переваги, відповідно до яких відповідач  одночасно з попередженням про звільнення мав запропонувати позивачу іншу посаду за цією ж трудовою функцією, чого не відбулось.   
Вважає, що спеціальними законами, які регулюють звільнення державного службовця, який є учасником бойових дій, є Закони України «Про державну службу» та «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Норми закону про державну службу не містять  правового регулювання особливостей звільнення державного службовця, який є учасником бойових дій, тому відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» повинні застосовуватися норм законодавства про працю, а саме пункт 5 частини другої статті 42 КЗпП щодо переважного права в залишенні на роботі учасника бойових дій.
Апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції,  що приписи частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» на містять імперативного припису про обов`язок суб`єкта призначення  або керівника державної служби  працевлаштування вивільнених працівників, є неправильний, позаяк відсутність такого обов`язку  стосується працівників, які не мають статусу учасника бойових дій.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідач та третя особа просять залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, у зв`язку з чим суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності представника відповідача.
Представник третьої особи в судовому засіданні просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника третьої особи, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом  ТУ ДБР  від 23.10.2018 року №16 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 24.10.2018 року як обраного за конкурсом з випробувальним строком 6 місяців.
Вказаний наказ прийнято на підставі рекомендацій конкурсної комісії проведення відкритого конкурсу для призначення на посади у Державне бюро розслідувань.
Наказом ДБР  №16 о/с від 23.10.2018  року підтверджено 5 ранг державного службовця.
Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 року №135-ос «Про попередження працівників» наказано сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі, посади яких скорочуються з 01.02.2021 року, про наступне вивільнення.
Позивач 22 жовтня 2020 року попереджено про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, відповідно до наказів ДБР  від 15 жовтня 2020 року № 581, 583, від 20.10.2020 року № 202 ДСК, попередження про наступне вивільнення від 22.10.2020 року №17-09/12150/9-22/20.
Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.12.2020 року №182 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст.  87, ст.  89 Закону України «Про державну службу», керуючись п. 5 ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», позивача звільнено з посади начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі,  з 29.12.2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненнями державної служби. Підстава: наказ Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 202ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління ДБР, розташованого місті Мелітополь», наказ Державного бюро розслідувань від 22.10.2020 року №135 о/с «Про попередження працівників»; персональне попередження про наступне вивільнення від 22.10.2020 року №17-09/12150/9-22/20.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з  дотримання відповідачем процедури вивільнення державних службовців, встановленої Законом України «Про державну службу», а також наявності у особи, яка видала наказ, повноважень керівника державної служби (суб`єкта призначення) з огляду на чинність наказів ДБР про покладення на цю особу повноважень керівника ТУ ДБР.
Суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, що має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників  бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 .
Наказом ТУ ДБР  від 23.10.2018 р. №16о/с ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 24.10.2018 р. такого, що обраний за конкурсом, з випробувальним строком 6 місяців.
Наказом ДБР №16 о/с від 23.10.2018  р. підтверджено 5 ранг державного службовця позивача.
Наказом ТУ ДБР  від 22.10.2020 р. № 135о/с «Про попередження працівників»  визначено:
- сектору кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, персонально попередити працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, посади яких з 1 грудня 2020 року (додаток 1), з 23 грудня 2020 року (додаток 2), з 4 січня 2021 року (додаток 3) та з 1 лютого 2021 року (додаток 4) скорочуються, про наступне вивільнення;
- організаційно-кадрової заходи, пов`язані зі скороченням посад, завершити у строки відповідно до  статті 49-2 Кодексу законів про працю України;
- у разі звільнення працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з державної служби на підставі пункту 1 частини першої  статті 87 Закону України «Про державну службу»  виплатити працівникові вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат;
- у разі звільнення осіб, які уклали договір із Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з підстав, зазначених у пункті 1  статті 40 Кодексу законів про працю України,  виплатити вихідну допомогу працівникові у розмірі середньомісячного заробітку. 
Позивачу 16.11.2020 р. вручено попередження про наступне вивільнення від 22.10.2020 р. № 17-09/12150/9-22/20, яким ОСОБА_1 попереджено про наступне скорочення посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, відповідно до наказів ДБР  від 15.10.2020 р. №№ 581, 583, від 20.10.2020 р. № 202дск (а.с. 30 т.1)
Наказом ТУ ДБР від 22.12.2020 р. №182о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст.  87, ст.  89 Закону України «Про державну службу», керуючись п. 5 ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі,  з 29.12.2020 р. у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби. Підстава: наказ ДБР від 20.10.2020 р. № 202дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління ДБР, розташованого місті Мелітополь», наказ Державного бюро розслідувань від 22.10.2020 р. №135о/с «Про попередження працівників»; персональне попередження про наступне вивільнення від 22.10.2020 р. №17-09/12150/9-22/20 (а.с. 28-29 т.1).
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 р. №   794-VIII (далі – Закон №   794-VIII), відповідно до статті 1 якого  в редакції до змін, внесених  Законом № 305-IX,  Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Згідно з частинами першої та другої   статті 14 Закону №   794-VIII у зазначеній редакції   до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці, працівники, які уклали трудовий договір із Державним бюро розслідувань.
Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Частиною п`ятою статті 14 Закону №   794-VIII у зазначеній редакції визначено, що трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія  Закону України  "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає  Закон України від 10.12.2015 р. № 889-VIII «Про державну службу» (далі – Закон № 889-VIII, застосовується в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 4 частини першої   статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті  87,  87-1  цього  Закону).
Відповідно до пункту 1 частини першої   статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Частиною третьою  статті 87 Закону № 889-VIII  встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. <…>   Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
У зв`язку з прийняттям Закону України від 03.12.2019 р. за № 305-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019 р.,  змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції, а також  затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань.
Зокрема, внаслідок реалізації наказів ДБР від 20.02.2020 р. №202дск та від 30.12.2020 р. №303дск посади державної служби у слідчому управлінні ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, повністю виведені зі штатного розпису територіального управління;  скорочена та виведена зі штатного розпису і посада державної служби – начальник відділу супроводження оперативними підрозділами досудових розслідувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополь, яку обіймав позивач.
Відтак, факт скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, є підставою для звільнення позивача з державної служби на підставі частини першої статті 87  Закону № 889-VIIІ, що обумовлює правильність висновку суду першої інстанції про доведеність наявності встановлених законодавством обставин для звільнення позивача з державної служби.
Стосовно доводів позивача про недотримання відповідачем процедури вивільнення через не пропонування йому перед звільненням вакантної посади суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом 5 частини третьої   статті 13 Закону № 794-VIII до повноважень  директора територіального управління Державного бюро розслідувань належить, зокрема, видання у межах своїх повноважень наказів і розпоряджень.
Відповідно до частини шостої статті 49-2 Кодексу законів про працю України  (далі –КЗпП) вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до  Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої  статті 40 цього Кодексу  не застосовуються положення частини другої  статті 40 цього Кодексу  та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Вище судом приведено норми частини третьою  статті 87 Закону № 889-VIII в редакції, чинній на час попередження позивача про наступне вивільнення та звільнення, відповідно до якої суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).
При цьому, суд звертає увагу, що  вжите у частині третій статті 87  Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання, пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні, законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 р. № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Таким чином, за приписами частини третьої   статті 87  Закону № 889-VIII   в редакції, чинній на час звільнення позивача з посади, не визначено обов`язку директора ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, пропонувати позивачу вакантну посаду державної служби. Зазначені повноваження за змістом вказаної правової норми були дискреційними і здійснювались керівником на власний розсуд.
Тому суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення чинного законодавства не передбачали обов`язку суб`єкта призначення або керівника державної служби працевлаштувати працівника, який вивільняється.
Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.07.2021 р.  в справі №640/11024/20.
Фактично єдиним доводом позивача, викладеними в апеляційній скарзі, є недотримання відповідачем положень  п. 5 ч. 2 ст. 42, ст. 49-1 КЗпП, п. 13 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині порушення його права як учасника бойових дій на залишення на посаді, а відповідач одночасно з попередженням про звільнення мав запропонувати йому іншу посаду за цією ж трудовою функцією, чого не відбулось.   
Частиною першою статті 308 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною п`ятою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Суд звертає увагу на той факт, що така підстава позову як порушення  права позивача як учасника бойових дій на залишення на посаді, а також невиконання відповідачем обов`язку  одночасно з попередженням про звільнення  запропонувати позивачу іншу посаду за цією ж трудовою функцією, не була підставою позову, про що свідчить текст позовної заяви.
На цю обставину позивач  звернув увагу у відповіді на відзив, проте позивачем не подавалась заява про зміну підстав позову.
Відповідно, судом першої інстанції не надавалась правова оцінка цій обставині як підставі позову, а суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями розглядати такі підстави позову.
Разом з тим, з питання дотримання процедури вивільнення суд вважає за необхідне зазначити таке.
Дійсно, пунктом 5 частини другої статті 42 КЗпП визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається  учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",  а також особам, реабілітованим відповідно до  Закону України  "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу.
Пунктом 13 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-ХІІ передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5,  6) надаються такі пільги, зокрема,  переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.
Проте, як зазначено вище, за змістом частини шостої статті 49-2 КЗпП в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до  Закону України  "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей, зокрема, у разі вивільнення працівників на підставі  пункту 1  частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення  частини другої  статті 40 цього Кодексу (звільнення з підстав, зазначених у  пунктах 1,  2  і  6  цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та положення  частини другої  цієї статті (при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством).
Таким чином, під час вивільнення державних службовців внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців положення частини другої  статті 40 та частини другої статті 49-2 КЗпП не застосовуються, відповідно ТУ ДБР не було зобов`язано враховувати наявність чи відсутність переважного права у державних службовців, посади яких скорочуються. 
Посилання позивача, висловлені в ході апеляційного перегляду справи, на підписання наказу  про його звільнення не повноважною особою суд також визнає необґрунтованими.
За положеннями  статті 87 Закону № 889-VIII рішення про звільнення на підставі частини першої цієї статті приймає суб`єкт призначення або керівник державної служби.
Тобто, наказ про звільнення особи з посади державної служби може бути виданий або суб`єктом призначення або керівником державної служби.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті  2 Закону № 889-VIII    керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.
Пунктом 7 частини першої  статті 2 Закону № 889-VIII   визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
Відповідно до пункту 9 частини першої   статті 12 Закону № 794-VIII   директор Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 13 Закону № 794-VIII директор територіального управління Державного бюро розслідувань: призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до  статті 12 цього Закону.
За змістом абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, затвердженого наказом ДБР від 29.12.2020 р. № 875, директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР.
Таким чином, директор ТУ ДБР є найвищою посадою у відповідному ТУ  Державного бюро розслідувань, яка законом уповноважена призначати на посади і звільняти з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР, та є суб`єктом призначення в розумінні пункту 7 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII, що свідчить про те, що  наказ про звільнення позивача у зв`язку зі скороченням посади державної служби видано повноваженою особою - директором ТУ ДБР, який є суб`єктом призначення відносно працівників відповідного територіального управління.
Наказ про звільнення позивача від 22.12.2020 р. №182о/с підписаний директором ТУ ДБР у м. Мелітополі  І. Гаврилюком, який на час виникнення спірних правовідносин займав зазначену вище  посаду.
Директор ТУ ДБР у м. Мелітополі є тією особою, яка  законом  наділена імперативними повноваженнями призначати та звільняти працівників відповідного Територіального управління, тому є правильним висновок суду першої інстанції, що  наказ ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.12.2020 р.  №182о/с про звільнення ОСОБА_1 підписаний уповноваженою особою.
Такі підстави позову, як відсутність скорочення посади та змін в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі, судом першої інстанції правильно визнані необґрунтованими. 
Внаслідок набрання законної сили  Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» № 305-IX  змінився правовий статус ДБР з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, в ДБР  змінились як структура, так і штатний розпис, що змістовно проаналізовано судом першої інстанції.
При цьому у зв`язку зі зміною правового статусу ДБР скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису ТУ ДБР  у м. Мелітополі.
Стосовно підстави позову стосовно недотримання відповідачем пп. 4 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 р. № 305-ІХ.
Частиною третьою   статті 14 Закону № 794-VIII передбачено, що на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, вказаною нормою права прямо передбачено обов`язковість проведення конкурсу при прийнятті на службу в ДБР.
Як зазначено вище, у зв`язку з прийняттям  Закону № 305-IX, який набрав чинності  27.12.2019 р., змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.
Відповідно до підпунктів 3, 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 305-IX  «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності  Державного бюро розслідувань»  директори територіальних управлінь та інші працівники  Державного бюро розслідувань  продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на  посаді  відповідно до Закону України  «Про Державне  бюро розслідувань»  з урахуванням внесених цим Законом змін.
Працівники  Державного бюро розслідувань,  які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на  посаді  відповідно до Закону України  «Про Державне  бюро розслідувань»  з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу  Державного бюро розслідувань.
Тобто, працівники, які на час набрання чинності цим законом (27.12.2019 р.) вже перебували на посадах ДБР та перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують свої повноваження до їх звільнення.
У спірному випадку позивач після набрання чинності  Законом № 305-IX продовжував виконувати свої повноваження до часу свого звільнення, що відповідає приписам підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону  № 305-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 14-3 Закону № 794-VIII державні службовці можуть бути переведені у системі  Державного бюро розслідувань  за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України  «Про державну службу».
Тобто, переведення допускається лише з посади державної служби на посаду державної служби у системі Державного бюро розслідувань, а переведення працівників ДБР з посад державної служби на посади рядового і начальницького складу не передбачено.
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що чинним законодавством імперативно не встановлено, до якої категорії посад має належати посада оперативного працівника.
Таким чином, працівники оперативних підрозділів після набрання чинності  Законом № 305-ІХ  не продовжують здійснювати свої повноваження навіть у разі визначення посади працівника оперативного підрозділу як посади рядового і начальницького складу, а лише здійснюють свої повноваження до дня їх звільнення або припинення повноважень на посаді; зайняття посади особи рядового і  начальницького складу в ДБР здійснюється за результатом відповідного конкурсу.
Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність наказу про звільнення позивача та відсутність підстав для задоволення позову.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 р. в справі № 160/5795/21  залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 р. в справі № 160/5795/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого умісті  Мелітополі, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Державне бюро розслідувань, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 20.12.2021 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення складено 22.12.2021 р.
  
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко