ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 січня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/8211/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2021 року (суддя Віхрова В.С.) в адміністративній справі 
за позовом    ОСОБА_1     
до   Головного управління ДПС у Дніпропетровській області       
про скасування вимоги про сплату боргу, –

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № Ф-30217-13/67 від 09.02.2021 про сплату боргу (недоїмки) єдиного соціального внеску в сумі 6083,95 грн. та зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області привести у відповідність облікові данні ОСОБА_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № Ф-30217-13/67 від 09.02.2021 про сплату боргу (недоїмки) єдиного соціального внеску в сумі 6083,95 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується свідоцтвом № 0076 від 21.04.2014, виданим на підставі рішення Дніпропетровської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 2 від 11.09.1993.
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області 09 лютого 2021 року винесено податкову вимогу № Ф-30217-13/67, якою ОСОБА_1 нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 6083,95 грн. 
Підставою для формування зазначеної вимоги є інформація в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків, в якій відображено наступні несплачені нарахування: ІІІ квартал 2020 року в сумі 2783,95 грн. (залишок несплачених нарахувань), граничний строк сплати 19.10.2020; IV квартал 2020 року в сумі 3300,00 грн., граничний строк сплати 19.01.2021.
Станом на 19.01.2021 загальна сума недоїмки склала 6083,95 грн. 
ОСОБА_1 вважає, що вимога податкового органу є незаконною і підлягає скасуванню, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Надаючи оцінку правомірності та обґрунтованості оскаржуваної вимоги в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Статтею 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з п. 2 ч. 1  ст. 7 вказаного Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, – на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Разом з тим відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застрахована особа – фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Пунктом 1 частини 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, – на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 в адміністративній справі № 160/3114/19 сформував правовий висновок, відповідно до якого особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах та зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 26.08.2015 по 08.04.2019 працював по трудовому договору на різних посадах в юридичному відділі Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод», з 01.11.2020 по 31.12.2020 працював по трудовому договору в Селянському фермерському господарстві «Мрія-Д».
Судом встановлено, що за вказані періоди єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 нараховано та сплачено роботодавцями як за найманого працівника.
Таким чином, враховуючи, що  позивач є застрахованою особою, за яку єдиний внесок у відповідному періоді був нарахований та сплачений роботодавцем, позивач звільняється від обов`язку по сплаті у цей період єдиного внеску як самозайнята особа. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 05 грудня 2019 року (справа № 260/358/19), від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18), від 27 лютого 2020 року (справа № 0440/5632/18), від 05 листопада 2020 року (справа № 460/2442/19).
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивачем фактично виконано обов`язок щодо сплати єдиного внеску, а тому оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) сформована податковим органом неправомірно.
Щодо нарахування ЄСВ за ІІІ квартал 2020 року в сумі 2783,95 грн. (залишок несплачених нарахувань), ОСОБА_1 зазначає, що в період з 09.04.2019 по 30.10.2020 останній здійснював індивідуальну адвокатську діяльність та сплачував податки, проте суд звертає увагу про відсутність у матеріалах справи відповідних доказів. 
Разом з тим суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час розгляду даної адміністративної справи суд встановив протиправність вимоги про сплату ЄСВ за IV квартал 2020 року, а тому вірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для скасування податкової вимоги у повному обсязі, адже суд під час розгляду адміністративної справи перевіряє правомірність оскаржуваної вимоги в цілому та не може шляхом ухвалення судового рішення підміняти функції суб`єкта владних повноважень, який виступає відповідачем у справі, зокрема змінювати зміст оскаржуваної вимоги в частині нарахованого до сплати розміру ЄСВ. 
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 
                    
                              Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, –

п о с т а н о в и в :

                              Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2021 року в адміністративній справі № 160/8211/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з 11 січня 2022 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Повна постанова складена 11 січня 2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова