Постанова
Іменем України                                       
23 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 362/225/15-ц
провадження № 61-14789св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави, в особі: Головного управління Держземагенства у Київській області, державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин 
і генетики Національної академії наук України»,
відповідачі: Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області,    ОСОБА_1 , ОСОБА_2, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Нежури В. А., Лівінського С. В., від 09 вересня 
2020 року.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У січні 2015 року заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Головного управління Держземагенства у Київській області та державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин 
і генетики Національної академії наук України» (далі - ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України»), звернувся до суду з позовом про визнання незаконним 
та скасування рішення селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок та визнання відсутнім права власності на земельні ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на праві постійного користування належить земельна ділянка, площею 971,21 га, для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції згідно з державним актом на право постійного користування землею від 20 травня 2002 року серії ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстрований Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Прокурор вказував, що рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 27 березня 2007 року № 219-11-V ОСОБА_1 та 
ОСОБА_3 передано у приватну власність земельні ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 . На підставі указаного рішення відповідачі отримали державні акти. Вважав, що прийняття Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області рішення щодо передачі у власність цих земельних ділянок, отримання відповідачами державних актів на право власності на земельні ділянки відбулося незаконно, оскільки згідно з інформацією Управління Держземагентства у Васильківському районі Київської області спірні земельні ділянки знаходяться у межах земель, переданих у постійне користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», а землекористувач своєї згоди на вилучення цих земельних ділянок не давав.
Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 27 березня 2007 року в частині передачі у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельних ділянок, площею 0,1048 га та 0,1448 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 ;  визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані 26 червня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 серії ЯД № 757767, ОСОБА_3 серії ЯД № 757756, та скасувати їх державну реєстрацію;визнати відсутнім право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки та витребувати з незаконного володіння 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» спірні земельні ділянки відповідно до положень статті 388 ЦК України.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції та інших судових рішень
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Ковбеля М. М. від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурор не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушення оскарженими рішеннями органу місцевого самоврядування прав держави та осіб, в інтересах яких він звертався до суду з цим позовом. Суд першої інстанції зазначив, що на момент надання спірних земельних ділянок земельних ділянок відповідачам у власність вони не були вилучені з користування 
ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», однак місцевий суд вважав, що фактичне накладення земельних ділянок встановлено не було. Позовні вимоги визнані необґрунтованими.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року було скасовано рішення суду першої інстанції та часткового задоволено заявлені позовні вимоги.
Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року рішення Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з посиланням на те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки перебігу позовної давності.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 10 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. 
Визнано незаконним і скасовано рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 219-11-V від 27 березня 
2007 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,1448 га, кадастровий номер 3221455300:03:008:0014, 
що знаходиться по АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 
0,1048 га, кадастровий номер 3221455300:03:008:0011, що знаходиться 
по АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну 
ділянку серії ЯД № 757756, площею 0,1448 га, кадастровий номер 3221455300:03:008:0014, яка розташована по АДРЕСА_1 , виданий 26 червня 
2007 року на ім`я ОСОБА_3 , та скасовано його державну реєстрацію.
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1048 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221455300:03:008:0011, виданий 26 червня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 , серії ЯД № 151161, та скасовано його державну реєстрацію.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку, площею 0,1048 га, яка розташована 
по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221455300:03:008:0011.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь 
ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку, площею 0,1448 га, кадастровий номер 3221455300:03:008:0014, яка розташована по АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач надав належні, допустимі та достатні докази, на підтвердження того, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення й до особливо цінних земель (землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів) і знаходяться в межах земель, переданих у постійне користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України». Апеляційний суд зазначив, щоу встановленому законом порядку спірні земельні ділянки не вилучалися у державного підприємства, не змінювалося їх цільове призначення, тому рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 27 березня 2007 року              № 219-11-V про передачу ділянок у власність відповідачів та видача їм державних актів на право власності на земельні ділянки суперечить вимогам закону та порушує права держави і ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», зокрема, що зумовлює необхідність задоволення позову. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи осіб, які її подали
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року і залишити в силі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 10 грудня 2015 року.
Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявники зазначили неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми 
права без урахування висновків щодо застосування норм права 
у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-205цс15, у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 362/123/15-ц, 
від 09 жовтня 2019 року у справі № 362/4808/16-ц, від 29 травня 2019 року 
у справі № 367/2022/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 12 червня 2019 року у справі 487/10128/14-ц, від 04 липня 2018 року 
у справі № 653/1096/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 362/121/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 31 жовтня 
2018 року у справі № 367/61105/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі 
№ 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, 
від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, 
від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року 
у справі № 924/1237/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 609/240/18, 
від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18770/17, від 05 листопада 
2018 року у справі № 910/4345/18, від 05 грудня 2018 року у справі 
№ 923/129/17, від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 05 червня 2018 року у справі 
№ 359/2421/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, 
від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 26 травня 
2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 1 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що в матеріалах справи відсутні безспірні докази, які б підтверджували, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер 3221455300:03:008:0011, має перетин із землями 
ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України». На думку осіб, які подали касаційну скаргу, суд апеляційної інстанції не зазначив матеріально-правове обґрунтування спірних правовідносин, а також не встановив чи всі заявлені прокурором вимоги є належним способом захисту, не оцінив дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою. Заявники вважають, що суд апеляційної інстанції не встановив коли про порушене право дізнався орган, в інтересах якого прокурор звернувся до суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
У визначений судом строк відзивів на касаційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на праві постійного користування належала земельна ділянка, площею 971,21 га, для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102.
Рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 27 березня 2007 року № 219-11-V ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку, площею 0,105 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, по АДРЕСА_1 .
Рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 27 березня 2007 року № 219-11-V ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку, площею 0,145 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, по АДРЕСА_1 .
26 червня 2007 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3221455300:03:008:0011, площею 0,1048 га, по АДРЕСА_1 . 
26 червня 2007 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3221455300:03:008:0014, площею 0,1448 га, по АДРЕСА_1 . 
Рішенням Господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року у справі № 18595-08, залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2009 року, позов Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області задоволено. Припинено право постійного користування                    ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельною ділянкою, загальною площею 387,19 га. Вилучено у підприємства вказану земельну ділянку, визнано недійсним державний акт на право постійного користування та скасовано його державну реєстрацію.
Рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року у справі № 18/595-08/17/4, залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року та постановою Вищого господарського суду України від 23 червня 2011 року, подання Васильківського міжрайонного прокурора Київської області про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задоволено, рішення Господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області.
13 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1048 га, кадастровий номер 3221455300:03:008:0011, площею 0,1048 га, по АДРЕСА_1 . 
На підтвердження заявлених вимог прокурор надав лист Управління Держземагенства у Васильківському районі №10-1009-0.2-2/2-15 від 05 січня 2015 року, згідно якого земельні ділянки, кадастрові номери 3221455300:03:008:0011, 3221455300:03:008:0014, мають перетин із ділянкою ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України».
Відповідно до листа Головного управління Держземагенства у Київській області від 13 червня 2015 року № 10-10-0.3-4058/2-15 земельні ділянки, кадастрові номери 3221455300:03:008:0011, 3221455300:03:008:0014, входять у межі земельної ділянки ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України».
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор надав карту-схему земельної ділянки ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», на якій зображено розташування наданих ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельних ділянок, кадастрові номери 3221455300:03:008:0011, 3221455300:03:008:0014, в межах ділянки державного підприємства.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до частини першої статті 24 ЗК України державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
За положеннями статті 84 ЗК України у редакції, чинній на час передачі у власність фізичним особам у власність спірних земельних ділянок,            статті 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», чинного на той же час, земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Національної академії наук України, державних галузевих академій наук належали до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну та приватну власність.
Правове регулювання вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної чи комунальної власності, урегульовано             у статті 149 ЗК України. 
Громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. 
Відповідно до частин шостої-десятої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. 
Сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у 
постійне користування юридичним особам із земель комунальної 
власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).
Щодо вирішення позовних вимог, заявлених прокурором в інтересах державного підприємства, слід зазначити наступне.
На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи (підприємства), які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість здійснення прокурором процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому слід враховувати, що інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19, пункт 62)). Отже інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, провадження № 12-140гс19, пункт 71), від 23 листопада        2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 83).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства (пункт 8.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду                              від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження                 № 14-2цс21)).
У зв`язку з цим позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву з такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на представництво у справах в частині таких вимог.
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині із підстав, передбачених                 статтями 255 та 257 цього Кодексу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині розгляду по суті позову прокурора, поданого в інтересах ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» із залишенням позову без розгляду в зазначеній частині.
Щодо вирішення позовних, заявлених прокурором в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, слід зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(частина п`ята 
статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підтвердження своїх вимог, прокурор надав суду листи органів Держземагентства та карту-схему.
Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що надані прокурором докази на підтвердження порушення прав держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, не є належними і допустимими доказами того, що спірні земельні ділянки фактично мають перетин із земельними ділянками, наданими у користуванняДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», або накладаються на них чи входять до них. 
Верховним Судом розглянуто декілька подібних справ щодо спірних ділянок, в яких прокурор стверджував про їхнє знаходження у межах земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» (постанови Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі 
№ 362/445/15-ц (61-3171св18) та від 20 листопада  2019 року у справі 
№ 362/126/15-ц (61-25945св18), від 07 квітня 2021 року у справі 
№ 362/228/15 (провадження № 61-17437св19), від 07 липня 2021 року 
у справі № 362/121/15-ц).
У вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог прокурора з посиланням на те, що інформація, надана Головним управлінням Держземагентства у Київській області та Управлінням Держземагентства у Васильківському районі у своїх листах про перетин земельних ділянок, не дає підстав для безспірного висновку про наявність факту накладення земельних ділянок, відповідно і наявності підстав для задоволення вимог прокурора, оскільки така інформація, по-перше, сформована заінтересованою стороною спору, по-друге, потребує оцінки шляхом співставлення із іншою технічною документацією, що вимагає спеціальних знань.
Виходячи із характеру спірних правовідносин, у справі підлягали встановленню обставини фактичного землекористування земельними ділянками, а саме: фізичні характеристики земельних ділянок (конфігурації, площі, проміри тощо; відповідність фактичного землекористування характеристикам земельних ділянок, визначених правовстановлюючими документами на ці земельні ділянки; якщо так, то чи існує фактичне накладення (перетинання) земельної ділянки, яка належить на праві користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», та земельних ділянок, які передані у власність  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
У пункті 6.1 Інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженоЇ Наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), визначено, що одними із основних завдань земельно-технічної експертизи є:
-         визначення фактичного землекористування земельними ділянками,                      а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо);
-         визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки. 
Отже, для встановлення обставин, чи має місце перетин та/або накладення земельних ділянок необхідно досліджувати землевпорядну документацію, перевірити відповідність фактичного розташування земельних ділянок  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та земельної ділянки, яка перебуває у державній власності, відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки, що є компетенцією експертів у відповідній галузі. 
Прокурор не надав належних та достатніх доказів на підтвердження існування накладення земельних ділянок приватної та державної власності як за матеріалами технічної документації, так і накладення земельних ділянок за їх фактичним розташуванням. 
Клопотання про проведенняземельно-технічної експертизи прокурор під час розгляду справи не заявляв. 
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду
Враховуючи принцип змагальності, а також те, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, Верховний Суд погоджується із висновками суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог прокурора, заявлених в інтересах держави, про те, що стороною позивача не доведено достатніми й достовірними доказами обставин, які мають значення для вирішення цього спору, а саме: факт накладення земельних ділянок приватної власності, які були надані відповідачкам, на земельну ділянку, яка згідно доводів прокурора перебуває державній власності та знаходиться у користуванні ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України». 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про задоволення вимог прокурора, суд апеляційної інстанції виходив з того, що подані прокурором письмові документи містять інформацію щодо предмета доказування та доводять факт виділення у власність  ОСОБА_1 , ОСОБА_3  земельних ділянок за рахунок земель, які перебувають у користуванніДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», з порушенням прав державного підприємства.
Разом з тим, обґрунтовуючи своє рішення таким висновком, суд апеляційної інстанції не врахував, що прокурор не має повноважень на представництво інтересів державного підприємства, а також неналежним чином оцінив подані сторонами докази. 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо                                в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що оскаржена постанова у частині вирішення позову прокурора, заявленого в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, підлягає скасуванню із залишенням у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 413, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 рокуу частині позовних вимог прокурора, заявлених в інтересах державного підприємства«Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин 
і генетики Національної академії наук України», скасувати. Позов у цій частині залишити без розгляду.
Постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 рокуу частині позовних вимог прокурора, заявлених в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, скасувати. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 10 грудня 2015 року у цій частині залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                         Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                      О. М. Осіян
 
                                                                                                                  Н. Ю. Сакара
 
        С. Ф. Хопта
 
        В. В. Шипович