Дата документу 15.02.2022 Справа № 310/4479/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 310/4479/20 Головуючий у 1 інстанції Полянчук Б.І.
Провадження №22ц/807/583/22                                 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 лютого 2022 року         м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначала, що 17 липня 2015 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області розірвано шлюб між нею та відповідачем. Від шлюбу в них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька проживає разом з нею в м. Єкатеринбург Російської Федерації. 
ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 надає певну матеріальну допомогу, однак щомісячна належна матеріальна допомога дитині не надається, що є безвідповідальним вчинком у відношенні до малолітньої дитини, яка потребує регулярного і достатнього матеріального забезпечення. ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, але має щомісячний дохід.
Так, щомісячно ОСОБА_1 в середньому витрачає на утримання дитини орієнтовно 25000 російських рублів, що є еквівалентом 9750 грн., оскільки власного житла в Росії не має, однак має постійну роботу, разом з дитиною вони винаймають житло. Також, оскільки батьки відповідно законодавства України повинні забезпечувати духовний та фізичний розвиток своєї дитини, забезпечити їй достатній освітній рівень, ОСОБА_1 , виконуючи цей батьківський обов`язок, щомісяця сплачує кошти за відвідування дитиною уроків англійської та російської мови у приватних викладачів, дитина займається професійно вокалом, акробатикою, та відвідує басейн, а також кружок дитячого рукоділля.
Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 , просила суд стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3000 грн. щомісячно із застосуванням індексації, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 25 червня 2017 року по 25 червня 2020 року, виходячи з розміру 50% прожиткового мінімуму, визначеного для дитини відповідного віку, щомісячно.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 вересня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1300 грн. щомісячно із застосуванням індексації, починаючи стягнення з 01 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 908 грн. судового збору.
Так, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про стягнення з відповідача аліментів щомісячно підлягає частковому задоволенню на підставі ст. 180 СК України. Разом з тим, визначаючи розмір аліментів, суд виходив з того, що кожний з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини в однаковому розмірі та врахував обставини, що зазначені в ст. 182 СК України, а саме майновий стан відповідача, наявність на утриманні іншої малолітньої дитини-інваліда, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та вважав що з відповідача підлягає стягненню аліменти у розмірі 1300 грн. щомісячно. 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 аліментів за минулий час, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела та не надала докази того, що вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача за минулий час, натомість відповідач надав докази, що він надав допомогу дитині.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 вересня 2021 року в частині її незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення. Яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що їхня з відповідачем спільна донька мешкає разом з нею за адресою - АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 утримує дитину самостійно, однак її дохід не достатній для них з дитиною, оскілки наразі також скаржниця виплачує кредит за придбане для неї із дитиною житло. Раніше ОСОБА_1 мала більший дохід, наразі він зменшився, що підтверджуються Довідкою про стан розрахунків по податку на професійний дохід. Так, з листопада ОСОБА_1 заробітну плату не отримує через перебування у відпустці по вагітності та пологам. 13 липня 2020 року ОСОБА_1 уклала кредитний договір (іпотечний) з метою придбання ним двом з дитиною житла - квартири АДРЕСА_2 . Також, на підтвердження щомісячних витрат ОСОБА_1 додає до апеляційної скарги за 2021 рік квитанції за шкільне харчування (3412,53 руб. щомісяця) та чеки про сплату, підтвердження грошового переказу за навчання дитини англійській мові за останній місяць-листопад 2021 року (2500 руб. та 500 руб.). Скаржниця також зазначає, що щомісяця сплачує кошти за відвідування дитиною уроків англійської та російської мов у приватних викладачів, дитина займається професійно вокалом, акробатикою, та відвідує басейн, а також кружок дитячого рукоділля (уроки приватні в більшості, тому квитанції , окрім сплати за англійську мову, відсутні).
ОСОБА_1 , також зазначає, що відповідач уникав спілкування із нею. Оскільки з 2017 року (на той час вона з дитиною вже мешкала в Росії) Відповідач не надає кошти для належного, нормального існування дитини, не здійснює належного зі свого боку батьківського утримання, з позивачем уникав весь період спілкування всіма засобами, можливими для нього, ОСОБА_1 вважає необхідним стягнення з Відповідача на утримання дитини аліментів за минулий час - а саме за період з 25 червня 2017 року по 25 червня 2020 року - в розмірі 50% від прожиткового мінімуму, визначеного для дитини відповідного віку. Суд першої інстанції, зазначаючи що відповідач відправив на рахунок позивача грошовий переказ в сумі 50 євро, не переконався у дійсності та отриманні ОСОБА_1 цієї суми. Натомість, скаржниця так і не змогла отримати цей єдиний переказ з невідомих причин, і кошти повернуті Відповідачу. Посилання суду на те, що нею не надано доказів вживання заходів для отримання аліментів за минулий час, ОСОБА_1 , вважає безпідставними, оскільки вже в цей період вона з дитиною мешкала в Росії та Відповідач із нею не спілкувався, а дитині по телефону розповідав, як подарує їй подарунки на Новий рік. 
Скаржниця вважає, що визначаючи розмір аліментів, який присуджується до стягнення щомісячно, суд першої інстанції не враховано, що застосовується нормативний метод, який полягає у встановленні вартісної величини мінімального споживчого кошику (вартісної величини, достатньої для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних потреб особистості). Набір продуктів харчування формується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я з використанням нормативів фізіологічної потреби організму людини в продуктах харчування, виходячи з їх хімічного складу та енергетичної цінності, з урахуванням рекомендацій Всесвітньої організації охорони здоров`я. Авжеж, його розмір перевищує мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. При цьому, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право кожної дитини на достатній гідний життєвий рівень, що включає не лише харчування, необхідне для нормального функціонування організму дитини, а й надання батьками матеріального забезпечення, необхідного для морального, інтелектуального, освітнього, культурного розвитку дитини: батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 зазначеного Закону, батько й мати мають рівні обов`язки щодо створення всіх необхідних умов для розвитку дитини.
Крім вищенаведеного, скаржниця посилається на те, що суд першої інстанції розглядав справу про аліменти більше року, в порушення вимог ст.210 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 надав до суду відзив, в якому просить залишити рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 вересня 2021 року без змін. Зазначає, що до другої вагітності позивача не має ніякого відношення. Вона за власним бажанням з 2016 року проживає в Росії м. Єкатеринбург. Відповідач зазначає, що постійні звинувачення скаржниці на те, що він, на її думку, мало заробляє грошей привело до того, що у 2015 році вони розлучилися. Докази, які надає в суд ОСОБА_1 на підтвердження заявлених у позові та в апеляційній скарзі вимог є доказами її витрат, в тому числі на утримання спільної дочки ОСОБА_3 , які можуть бути більшими або меншими в залежності від бажання позивача. Незважаючи, що у ОСОБА_2 тепер нова сім`я, що його син у 2018 році народився з інвалідністю, відповідач завжди за власним бажанням матеріально забезпечував та забезпечую свою дочку ОСОБА_3 . Твердження ОСОБА_1 про те, що він не спілкується з 2017 року та не надає матеріальної допомоги на утримання їхньої дочки ОСОБА_3 , спростовується змістом її позову. Доказів, на підтвердження того, що позивач раніше зверталась до ОСОБА_2 з питань стягнення аліментів, їх збільшення та інше, матеріали справи не містять, а отже суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову стягнення аліментів за минулий час.
Щодо заявленої вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 3000 грн. щомісяця, ОСОБА_2 посилається на те, що він має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є особою з інвалідністю. Вказана обставина змушує його нести додаткові витрати, пов`язані з захворюванням сина. 
27 січня 2022 року на адресу апеляційного суду також надійшла заява від ОСОБА_6 . Заявниця у заві зазначає, що є матір`ю відповідача, та просить залучити її до участі у справі в якості третьої особи, оскільки позивач у позові адресу свого проживання зазначила адресу реєстрації ОСОБА_6 . Натомість, за вказаною адресою позивач ніколи не проживала.
На зазначене клопотання колегія вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Отже, питання щодо залучення у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вирішується судом першої інстанції.
Щодо доказів, долучених ОСОБА_1 до апеляційної скарги (довідка про стан рахунків, копія кредитного договору, копії квитанції) колегія суддів зазначає наступне.
Так, ст. 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляла клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначила про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.
Колегія суддів зазначає, що подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, тому не приймає, як доказ, подану апеляційному суду  ОСОБА_1 довідку про стан рахунків, копію кредитного договору, копії квитанції, оскільки позивачем не зазначено обставин неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї. Частина 2, 4 ст. 43 ЦПК України встановлено зобов`язання учасників справи щодо сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавання усіх наявних у них доказів в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19).
Згідно ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Також, у постанові від 16 грудня 2020 року, справа № 332/3299/13-ц, провадження № 61-8187св20, Верховний Суд звернув увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача).
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що з 13 вересня 2008 року сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі.
З копії свідоцтва про народження від 22 грудня 2009 року серія НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області (а.с.4) вбачається, що батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 4).
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 липня 2015 року по справі № 310/5610/15-ц розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , зареєстрований 13 вересня 2008 року Відділом РАЦС по м. Бердянську реєстраційної служби Бердянського МУЮ Запорізької області, актовий запис № 656 (а.с. 3).
Відповідачем також не заперечується, що неповнолітня ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується також копією свідоцтва про місцю перебування (а.с. 4, зворот).
Учасникам справи також визнається, що ОСОБА_6 має мінливий дохід, офіційно не працевлаштований.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходячи з завдань цивільного судочинства, в забезпечення інтересів дитини, які полягають, окрім іншого, в гарантованому отриманні достатнього та необхідного матеріального утримання, що покладається в обов`язок батьків, при визначенні розміру аліментів виходив з суспільно визнаного обсягу необхідних щомісячних витрат на утримання дитини, з урахуванням доцільності, справедливості та з урахуванням часткового визнання відповідачем позову в частині стягнення з нього аліментів у розмірі 1200 грн., вважав необхідним встановити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн. щомісячно і до повноліття дитини, що на переконання суду, є достатнім для забезпечення її гармонійного розвитку.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини.
Колегія суддів зазначає, що закон визначає аліменти саме як кошти на утримання дитини, а тому встановивши розмір доходу відповідача чи його відсутність, суд має встановити реальні потреби щодо належного утримання дитини і виходячи з цього визначати розмір аліментів.
Так, визначаючи розмір аліментів у конкретній справі, суд має з`ясувати необхідний рівень коштів який є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому має враховуватись стан здоров`я, матеріальне становище дитини, її вік, місцевість де вона проживає, щомісячні потреби, витрати пов`язані з навчанням, відвідування дитиною гуртків, спортивних секцій тощо.
Встановлення цих обставин має суттєве значення у випадках, коли позивач просить стягнути аліменти у розмірі, який перевищує прожитковий мінімум встановлений в державі для дитини відповідного віку. В такому разі позивач, відповідно до ст. 81 ЦПК України, має довести наявність обставин для стягнення аліментів у більш високому (значному) розмірі.
Позивачем не надано суду жодних доказів, за допомогою яких можливо встановити дійсну потребу в стягнені заявленого розміру аліментів в сумі 3000 грн.
 Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.
Таким чином, визначений позивачем розмір аліментів перевищує прожитковий мінімум встановлений для дитини даного віку, в той час як доказів необхідності на утримання дитини саме такого розміру коштів суду не надано.
Окрім того, відповідно до приписів ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 є батьком малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 08 лютого 2018 року, виданого Виконавчим комітетом Приморської сільської ради Василівського району Запорізької області (а.с. 66).
З індивідуальної програми реабілітації дитини інваліда № 60 від 29 вересня 2020 року, виписки з амбулаторної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 1759 та консультативного висновку спеціаліста від 28 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дитиною з інвалідністю підгрупи «А» (а.с. 67, 68, 69).
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано, відповідно до вимог ч. 3 ст. 182 СК України, врахував вказану обставину при визначені розміру аліментів, що підлягають щомісячному стягненню з відповідача.
Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам процесуального закону щодо законності й обґрунтованості.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей12,13,81,89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263,264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні. Колегія суддів вважає, що аліменти на утримання дитини в розмірі 1300 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, забезпечить справедливий баланс між інтересами сторін та їх дитини.
Доводи ОСОБА_1 про те, що позивачем також витрачаються кошти на на відвідування дитиною уроків іноземних мов, вокалу та акробатики, не заслуговують на увагу, оскільки позиивач вправі звернутися із відповідним позовом в порядку ст. 185 СК України.
Колегія суддів зауважує, що позивач вправі звернутися також із позовом про зміну розміру аліментів в порядку ст. 192 СК України у разі настання обставин, передбачених цією нормою.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині вирішення судом першої інстанції вимоги про стягнення аліментів за минулий час, а саме за період з за період з 25 червня 2017 року по 25 червня 2020 року, виходячи з розміру 50% прожиткового мінімуму, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.
При цьому, у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 199/3429/18, провадження № 61-95св19, зазначено, що присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду. Суди, виходячи з конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, відмовив у задоволенні вказаної частини позовних вимог.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про стягнення з відповідача аліментів за минулий час, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Так, будь-які докази на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні.
Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи.
Посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції не перевірено факт отримання нею грошового переказу від відповідача відповідно до квитанції, не приймаються колегією суддів, оскільки вони суперечать принципам змагальності судочинства.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Так, на підтвердження того, що ОСОБА_1 , не отримано від ОСОБА_6 грошовий переказ відповідно до заяви на відправлення переказу від 06 січня 2021 року, останньою будь-яких доказів не надано. 
Посилання ОСОБА_1 на порушення судом першої інстанції строків розгляду справи, встановлених ст. 210 ЦПК України, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 вересня 2021 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 15 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: