справа № 759/3784/20                                          головуючий у суді І інстанції Ул`яновська О.В.
провадження № 22-ц/824/11495/2021        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

      
 ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року                                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про захист авторських прав,-
В С Т А Н О В И В:
Улютому 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду зпозовом  про захист авторських прав. Просив заборонитивідповідачам вчиняти дії, що порушують його авторське право, а саме: заборонити видавати (опубліковувати) та в будь-якій іншій формі використовувати підручник «Воєнно-польова терапія» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. -620 с. ISBN 978-617-7530-12-0; припинити розповсюдження підручника «Воєнно-польова терапія» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. -620 с. ISBN 978-617-7530-12-0; вилучити з цивільного обігу та знищити всі контрафактні примірників підручника Воєнно-польова терапія» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. - 620 с. ISBN 978-617-7530-12-0; вилучити обладнання, матеріали та інші предмети, призначених для виготовлення і відтворення примірників підручника Воєнно-польова терапія» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. -620 с. ISBN 978-617-7530-12-0, стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 130000 грн.; згідно з підпунктом «г» ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторські та суміжні права» стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача компенсацію у розмірі потроєної мінімальної авторської винагороди, яка була б сплачена, якби відповідач звернувся до позивача із заявою про надання дозволу на використання авторського права на твір позивача книгу «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» у розмірі 37440 грн 00 коп.; зобов`язати відповідачів не пізніше 30-денного строку з дня набрання чинності рішення суду, за власний рахунок опублікувати в офіційних друкованих виданнях повідомлення про допущене порушення авторського права та зміст судового рішення (рішень) щодо цього порушення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є заслуженим лікарем України, доктором медичних наук, полковником медичної служби, працює заступником начальника НВМКЦ «Головний військовий клінічний госпіталь» - Головним терапевтом Міністерства оборони України. У 2015 році позивачем створено та видано книгу «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)». У 2017 році видавництвом СПД ОСОБА_16 , було видано підручник «Воєнно-польова терапія» (К.: СПД СПД ОСОБА_16 2017. -620 с. ISBN 978-617-7530-12-0) за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 , авторським колективом якої зазначено ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . У вказаному підручнику, а саме, у розділах 2, 3, 7 в повному обсязі використано книгу позивача «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)», яка була видана у 2015 році. Використання тексту здійснено частково дослівно, а частково з незначними близькими до тексту змінами, проте у підручнику відсутнє посилання на позивача як автора, згода або дозвіл на використання у підручнику належного твору, від позивача не отримувалося. Позивач вважає, що авторство зазначеного підручника вказано неправомірно, дії відповідача з опублікування у вказаному підручнику під своїм іменем матеріалів з вищезазначеної книги позивача, є порушенням авторського права. Крім того, відповідач своїми діями порушив майнової та авторські права позивача на зазначений твір, завдавши моральної шкоди, розмір якої оцінює в сумі 130000 грн.. Також, відповідно до вимог п. г ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторські та суміжні права», підлягає стягненню компенсація в розмірі 37 440 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про захист авторських прав відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
 
При цьому, зазначає, що під час розгляду  справи суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань позивача, фактично обмежив у можливості доведення  обґрунтованості  своїх вимог, не встановивши істотних для  справи обставин. Суд не врахував, що авторське право  виникає в силу  факту  створення  інтелектуальною  творчою  працею автора або співавтора твору науки, літератури, і мистецтва. Твір вважається, створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної  форми з  урахуванням  суті твору. Правова охорона  поширюється, як на  оприлюднені, так і  не  оприлюдненні, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від  їх призначення, жанру, обсягу, мети. Вважає, що авторські права  виникли у позивача з моменту опублікування позивачем твору, з 2015 року, а не з моменту отримання позивачем свідоцтва про реєстрацію авторського  права у 2018 році. Обраний  позивачем  спосіб захисту  відповідає  визначеним   законом  способам  захисту немайнових та майнових авторських  прав  позивача, як  суб`єкта  авторського права. Зазначив, що до ВМД МОУ майнові авторські права на твір  позивача  не передавалися та не перейшли, незважаючи, що  під авторським знаком охорони авторського права «с» зазначено «Військово-медичний департамент МО України» (ВДМ МОУ) із зазначенням дати видання - 2015 р. Відповідачі здійснили використання  твору  позивача  в своєму  творі частково дослівно, а частково з  незначними, близькими до  тексту  змінами, шляхом  порушення  цілісності  та недоторканості твору позивача  внаслідок, як  редагування  твору, так і зміни послідовності розташування окремих частин твору позивача. При цитуванні твору позивача не здійснювалося посилання на ім`я, як автора, джерело цитування у більшості випадків не вказувалося. Не отримувалася згода або дозвіл позивача на використання  його твору. На думку  апелянта, сторона  відповідача, не  довела дотримання   авторських прав позивача. Висновки суду  є суперечливими та взаємовиключними. 
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
16 вересня 2021 року  до суду надійшов відзив,  ОСОБА_2 , поданий  представником - адвокатом Томчуком Миколою Володимировичем,  згідно якого відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. При цьому зазначає, що «Керівництво» не є об`єктом  авторських прав  і не захищається законодавством про авторські права, оскільки є офіційним документом  органу  державної  влади, службовим документом. «Керівництво» підготовлено розробником ОСОБА_1 в порядку  виконання  службових обов`язків. Вважає, що ОСОБА_1 є не  належним позивачем, оскільки не міг одноособово, без згоди  іншого співвласника - Військово-медичного  департаменту  МО України, в особі правонаступника - командування  Медичних Сил, заявляти даний позов. Крім того, у протоколі Вченої ради Української військово-медичної академії 3171 від 31 березня 2015 року  з приводу  питання Рекомендації до друку «Керівництва» ОСОБА_1   названий  Упорядником, а не автором. Посилаючись на практику Верховного Суду відповідач вказує, що наявність Свідоцтва не носить  абсолютного характеру, коли є докази  на його спростування. Свідоцтво датоване  11.06.2018 року, у той час як Підручник авторства відповідачів виданий у 2017 році. Станом на момент видання підручника Свідоцтво, на яке посилається позивач, не регулювало відносини  авторства. Вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання позивача,  посилання на  порушення норм  процесуального права є необґрунтованими. 
 
04 листопада 2021 року до суду надійшли пояснення ОСОБА_1 , подані  представником - адвокатом Поліщуком С.В., згідно яких зазначає, що підставою  відмови  позову став помилковий висновок суду першої інстанції, що момент виникнення  авторських прав  пов`язується  не з моментом  створення  твору (надання йому об`єктивної форми, опублікування), а з моменту отримання свідоцтва про  реєстрацію авторського права. Не оскарживши рішення суду першої інстанції відповідач у відзиві на апеляційну скаргу наводить аргументи, які виходять за межі доводів  апеляційної скарги, вказуючи на нові підстави для відмови у  позові. 
 
26 листопада 2021 року до суду надійшли пояснення та додаткові пояснення ОСОБА_1 , подані  представником - адвокатом Поліщуком С.В., в яких,  сторона позивача, також, просила долучити нові докази на спростування доказів відповідача та наведених у відзиві заперечень. Зазначає, що КМС ЗСУ  не має прав на твір позивача, що підтверджується відповіддю на запит. Єдиним власником майнових та немайнових прав на книгу «Керівництво  з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» є позивач. Вважає посилання відповідача безпідставними та  недобросовісними. Відповідач не надав доказів  передання  позивачем авторських прав на належний йому твір будь-яким іншим особам. Авторство позивача, «Керівництво», не належить до визначених Інструкцією діловодства в МО України та Генеральному штабі Збройних сил України службових документів. У додаткових поясненнях  представник  просив  здійснити розгляд в межах доводів апеляційної скарги, надати  оцінку відзиву відповідача на апеляційну скаргу в межах доводів апеляційної скарги, оскільки відсутні підстави для  перегляду  справи в повному обсязі. 
 
29 листопада 2021 року до суду надійшли пояснення з процесуальних питань  Желеховського Олександра Андрійовича, подані представником - ОСОБА_17 , згідно яких зазначає, що не оскарживши ухвали суду першої інстанції від 27.05.2021 року про відмову у задоволенні клопотань позивача, в порядку та строки  передбачені ЦПК України учасники судового провадження розпорядилися своїми  процесуальними правами на власний розсуд.  В поданій апеляційній скарзі позивач не просить  скасувати ухвали суду першої інстанції від 27.05.2021 року, тому  вважає посилання  апелянта на порушення судом процесуального права під час розгляду клопотань недоречними.  Вказує, що Керівництво з воєнно-польової терапії, на якому  міститься  офіційна  емблема  Міністерства  оборони України, може бути  видана  саме  Міністерством оборони  України або на його замовлення. Приватна особа не має права  розміщувати на обкладинці  книги (твору) офіційну  емблему  Міністерства оборони України. 
 
17 грудня 2021 року  до суду надійшли  доповнення до пояснень, ОСОБА_1 , подані  представником - адвокатом Поліщуком С.В., згідно яких представник  зазначає, що  відповідачами не було надано доказів і судом першої інстанції не встановлено, що  майнові права  на належне авторству  позивача «Керівництво», були обліковані  та відображені в  балансі Департаменту, а також, що такі права передавалися іншій  юридичній особі  в зв`язку  з  розформуванням  Департаменту. Додав, що особа, яка в «Керівництві» вказана в якості  власника знаку  копірайту -  не існує, майнові права  нікому не передані.
 
20 грудня 2021 року  до суду надійшли спростування ОСОБА_6 , подані представником - ОСОБА_17 , пояснень  від 26.11.2021 року  позивача, у яких відповідач  додає, що у списку  літератури Підручника за №73, що є предметом спору, міститься  пряме  посилання  на «Керівництво» з зазначенням прізвища позивача. У тексті підручника відзначена роль ОСОБА_1 у становленні військової терапевтичної служби. Підручник містить 17 посилань на «Керівництво». Авторський  знак  індексу ББК, підтверджує, що позивач  не розглядався як  автор видання, а «Керівництво», розглядалося, як документ, а не як науковий чи монографічний твір.  Рецензенти  розглядали  текст спірного видання, як документ  органу  військового управління. ОСОБА_1 рекомендувалося  визнати виключно упорядником «Керівництва». «Військово-медичний департамент МО України» є безспірним співвласником   авторських прав на   «Керівництво», що визначено знаком  «с». Вважає, що пояснення подані  26.11.2021 року  не спростовують  твердження відзиву  на апеляційну скаргу.
 
В судовому засіданні позивач та його представники, адвокати: - Сопільняк В.Ю., Поліщук С.В. просили апеляційну скаргу  задовольнити. 
 
Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та їх представники,  адвокат  - Томчук М.В., та адвокат  - Бєлкін М.Л. в судовому  засіданні  посилаючись на обставини справи  просили  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду  першої інстанції без змін. 
 
Інші учасники  справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є автором книги «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 від 11.06.2018, посвідченого Державним секретарем МЕРТ України О.Ю. Перевезенцев (а.с. 13).
 
На стор. 2 «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» під авторським знаком охорони авторського права який складається з таких елементів, як: латинська літера «с», обведена колом (г); ім`я особи, яка має авторське право; рік першої публікації твору є «Військово-медичний департамент МО України» із зазначенням дати видання - 2015 р.
 
У 2017 р. видано підручник «Воєнно-польова терапія» код автора У02182, автор за ред. ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ISBN НОМЕР_2 , видавництво СПД ОСОБА_16 (а.с. 14).
 
Позивачем отримано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір, авторство книги «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» ОСОБА_1 зареєстровано 11.06.2018.
 
Відповідно до висновку експертів №238/18 за результатами проведення експертного дослідження інтелектуальної власності від 16.10.2018 НДЦСЕ з питань інтелектуальної власності на дослідження було надано Твір №1 ОСОБА_1 «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина) - К.: 2015.- 256 с. та Твір №2 « ІНФОРМАЦІЯ_1 »: підручник [за ред. ОСОБА_2, ОСОБА_3]. – К. : СПД ОСОБА_16 , 2017 - 620 с.
 
Висновком експерта встановлено, що фрагменти тексту Твору №2 повністю співпадають зі значним по об`єму фрагментами Твору №1; фрагменти текст Твору №2 співпадають з фрагментами Твору №1 за виключенням незначних змін, а саме заміни синонімічними та узагальнюючими поняттями; у фрагментах Твору №2 у яких виявлено збіги з Твором №1 відсутні посилання на першоджерело (як у вигляді зносок, так і у вигляді належно оформленого посилання). Отже, у результаті дослідження виявлено, що деякі фрагменти тексту співпадають повністю. У деяких інших підпунктах, поряд із наявними текстуальними збігами, містяться незначні розбіжності, які полягають у заміні синонімічними та узагальнюючими поняттями тощо, а тому у тексті підручника «Воєнно-польова терапія» 2017 р. видання (автори ОСОБА_2 , ОСОБА_15 з співавторами) частково відтворено книгу «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина) видання 2015 року (автор ОСОБА_1 ) без дотримання правил належного цитування (а.с. 16-72).
Відмовляючи у задоволенні  позову, суд першої інстанції, виходив з того, що підручник «Воєнно-польова терапія» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. - 620 с. ISBN 978-617-7530-12-0 виданий у 2017 р. При цьому, відповідно до свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, авторство книги «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» ОСОБА_1 зареєстровано 11.06.2018 року. Тобто, станом на момент видання підручника, вищевказане свідоцтво не регулювало відносини авторства. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення вимог законодавства саме відповідачами у зв`язку з опублікування  в підручнику матеріалів книги позивача та порушення авторського права позивача або загрозу такому порушенню, розмір шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідачів. При цьому, посилання позивача на висновок експертизи щодо наявності в підручнику відповідачів співпадінь фрагментів з книги «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» не було прийнято судом до уваги, оскільки на момент видавництва відповідачами підручника «Воєнно-польова терапія» доказів наявного, охоронюваного законом авторського права позивача на книгу «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)», з якої взято окремі фрагменти, не існувало, порушених позивачем прав не встановлено. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Оцінюючи висновки суду першої інстанції, пояснення та заперечення учасників справи колегія суддів виходить з наступного.  
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Ухвалюючи рішення суду суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно з ч. 2 ст. 54 Конституції України кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом.
 
Частиною 1 ч. 2 ст. 418 ЦК України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.
 
Згідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» відносить до об`єктів авторського права твори у галузі науки, літератури і мистецтва.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦК України первинним суб`єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого, автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику  твору  (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей (ч. 2 ст. 11 Закону). Особа, яка має авторське право (автор твору чи будь-яка інша особа, якій на законних підставах передано авторське майнове право на цей твір), для сповіщення про свої права може використовувати знак охорони авторського права. Цей знак складається з таких елементів: латинська літера "c", обведена колом, - (зображення знака не наводиться); ім`я особи, яка має авторське право; рік першої публікації твору. Знак охорони авторського права проставляється на оригіналі і кожному примірнику твору (ч. 3 ст. 11 Закону).
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5, авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею. Правова охорона поширюється як на оприлюднені, так і на не оприлюднені, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо). Вибір способу захисту порушеного права належить позивачу - суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 423 ЦК України одним із особистих немайнових прав інтелектуальної власності є право на визнання людини автором об`єкта права інтелектуальної власності.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 ЦК України автору твору належить, зокрема, право вимагати зазначення свого імені у зв`язку з використанням твору, якщо це практично можливо.
 
Статтею 440 ЦК України передбачено, що майновими правами інтелектуальної власності на твір є: 1) право на використання твору; 2) виключне право дозволяти використання твору; 3) право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
 
Відповідно до ст. 441 ЦК України використанням твору є його: 1) опублікування (випуск у світ); 2) відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; 3) переклад; 4) переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни; 5) включення складовою частиною до збірників, баз даних, антологій, енциклопедій тощо; 6) публічне виконання; 7) продаж, передання в найм (оренду) тощо; 8) імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом.
 
Згідно ст. 15 ч. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора належить виключне право на використання твору, а також виключне право надавати дозвіл на використання твору іншими особами.
 
Відповідно до ст. 443 ЦК України використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
 
Згідно п. 12 Постанови Пленуму ВСУ від 04.06.2010 № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому порушником авторських і (або) суміжних прав можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, що визначені в статті 2 ЦК, які своїми діями (бездіяльністю) порушують особисті немайнові і (або) майнові права суб`єктів авторських прав і (або) суміжних прав. У зв`язку з цим суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди.Позивач повинен довести факт порушення його прав відповідачами або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідачів.
 
Під час розгляду справи судом  першої інстанції  було встановлено, що підручник «Воєнно-польова терапія» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. - 620 с. ISBN978-617-7530-12-0 виданий у 2017 р. 
 
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, авторство книги «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» ОСОБА_1 зареєстровано 11.06.2018 року, тобто, станом на момент видання підручника, вищевказане свідоцтво не регулювало відносини авторства.
 
У постанові  Верховного Суду від 15 листопада 2018 року по справі  № 750/11088/16-ц зазначено, що Свідоцтво створює презумпцію авторства, однак це є спростована   презумпція, яка не носить  абсолютного характеру. 
 
Крім  того, матеріали справи не містять та судом  апеляційної інстанції не встановлено, що Свідоцтво про реєстрацію авторського права, що зареєстровано 11.06.2018 р. видано  саме на  авторство книги «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)», яка є предметом даного розгляду та видана у 2015 році, оскільки доказів на підтвердження  обставин, що позивачем для отримання свідоцтва надавалася книга  «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» саме такого зовнішнього вигляду, який позивачем визначено, як предмет спору,  надано не було. При цьому, пояснення сторони позивача надані на підтвердження цих обставин, розцінюються колегією суддів критично, оскільки на обкладинці книги, визначеної позивачем, як предмет спору, відсутні у назві слова «(спеціальна частина)».
 
У апеляційній скарзі позивач  вказує, що суд першої інстанції не врахував, що авторське право виникає в силу  факту  створення  інтелектуальною  творчою  працею автора або співавтора твору. Твір вважається, створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми. Вважає, що авторські права виникли у нього з моменту опублікування позивачем книги «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» з 2015 року .
 
Оцінюючи  вказані  доводи апелянта  суд апеляційної інстанції виходить з наступного. 
 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1  звернувся до суду зпозовом  про захист авторських прав. На підтвердження  наявності  у нього авторських прав  долучив твір «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)», яка  була надана  експерту  для порівняння з  Підручником «Воєнно-польова терапія»: [за ред. ОСОБА_2 , ОСОБА_3]. – К. : СПД ОСОБА_16 , 2017 - 620 для  встановлення порушеного права.
 
Крім того, позивачем надано Свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, авторство книги «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» ОСОБА_1 , яке зареєстровано 11.06.2018 року.
 
Натомість тексту твору з відповідним  зовнішнім виглядом, на який безпосередньо було видано Свідоцтво, суду апеляційної інстанції не надано та матеріали справи не містять. 
 
Під час апеляційного розгляду встановлено, що експерту для порівняння та  встановлення  порушення прав  надано «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» з 2015 р. в тому вигляді, що долучено до матеріалів справи. 
 
В суді апеляційної інстанції до матеріалів  справи  приєднано оригінал підручника Воєнно-польова терапія» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. - 620 с. ISBN 978-617-7530-12-0 для забезпечення об`єктивного судового розгляду  та порівняння з наданим позивачем «Керівництва з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)».
 
Колегією суддів  при оцінці  наданих доказів встановлено, що у  наданому  до позовної заяви «Керівництві з воєнно-польової терапії» з 2015 року зазначено наступні  реквізити: класифікаційний індекс ББК58/К36; «Автор: Головний терапевт Міністерства оборони України, Заслужений лікар України, доктор медичних наук, полковник медичної служби ОСОБА_1»; під знаком охорони  авторського права «с» зазначено - Військово-медичним  департаментом МО України. На першій сторінці  «Керівництва» міститься запис: «Міністерство оборони України Військово-медичний  департамент»,  Гербова печатка  з підписом  про Затвердження директором Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України генерал-майором медичної служби  ОСОБА_3.
 
Згідно стандарту ДСТУ 4861:2007 класифікаційні індекси УДК і ББК  розміщуються після анотації окремим рядком праворуч. Авторський  знак  містить  першу літеру  прізвища автора (першого, якщо авторів два чи три) чи першої літери першого слова назви (якщо авторів більше трьох або їх немає) і двозначного числа, що відповідає початковим  літерам  прізвища автора  чи  назві видання. А відтак, авторський знак індексу ББК вказує на те, що позивач не є автором вказаного видання.  
 
При  виданні «Керівництва» на його титульному аркуші позначена  офіційна  емблема Міністерства  оборони України. Пунктом  19 Порядку використання  символіки  у Збройних Силах України (Додаток № 35  до Указу Президента України від 20 червня 2006 року № 551/2006) передбачено, що зображення емблем Міністерства оборони України допускається на друкованій, інформаційній та сувенірній продукції, кіно-, відео- та фотоматеріалах, що видаються (виготовляються) Міністерством оборони України, Генеральним штабом Збройних Сил України, командуванням видів Збройних Сил України, Головним управлінням розвідки Міністерства оборони України або на їх замовлення.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що «Керівництво з воєнно-польової терапії» 2015 року, що наданий суду та експерту для порівняння, на якому міститься офіційна емблема Міністерства оборони України, видано  Міністерством оборони України або на його замовлення. 
 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у протоколі Вченої ради Української військово-медичної  академії № 171 від 31 березня 2015 року в рекомендації до друку «Керівництва»,   ОСОБА_1 названий  Упорядником, а не автором. Посилання на вказаний протокол міститься на 2 сторінці «Керівництва».
 
Вказане вищеспростовує доводи апелянта про те, що ОСОБА_1   є одноосібним автором «Керівництва з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» з 2015 року,  яке надане до матеріалів справи.
  
Зазначення на 2 (другій) сторінці «Керівництва», про те що «Автор: Головний терапевт Міністерства оборони України, Заслужений лікар України, доктор медичних наук, полковник медичної служби ОСОБА_1» не спростовує інших реквізитів даного  видання,  в тому  числі міжнародного знаку охорони  авторського права «с»,  яким у даному випадку закріплено авторські права за Військово-медичним  департаментом МО України.
 
При цьому, апеляційний суд бере до уваги висновки Верховного Суду викладені у справах №569/12278/16ц від 17.06.2020р. та № 925/1153/18 від 22.01.2020р., якими визначено, що особа, яка позначена під знаком охорони «с» є безспірним власником  авторських  прав. 
 
Також, суд апеляційної інстанції критично оцінює лист Начальника штабу - заступника  командувача Медичних сил Збройних Сил України полковника  медичної служби  Андрія  Галушка  № П-2012 від 22.02.2020 року  (т.1, а.с.135), на який посилається  позивач, як на доказ відсутності прав Військово-медичного  департаменту  МО України,  оскільки  МС ЗСУ не  є правонаступником Військово-медичного  департаменту  МО України.
 
Крім того, наявність або відсутність  об`єктів  інтелектуальної власності  на балансі  іншої юридичної особи, на думку  колегії суддів,  не означає наявність чи  відсутність  права власності  на такий об`єкт у Військово-медичного  департаменту  МО Українистаном на 2015 рік, тобто на час видання вказаного «Керівництва» та існування такої юридичної особи.
 
Доводи апелянта  про те, що при цитуванні «Керівництва»не здійснювалося посилання на ім`я, як автора, джерело цитування, колегія суддів, також, оцінює критично, оскільки  вказане спростовується наданим  суду  Підручником, де у самому тексті Підручника мітиться посилання на «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» 2015 року та зазначається в списку літератури, в пункті 73 «ОСОБА_1 Керівництво з воєнно-польової терапії: спеціальна частина. - К.:ВМД, 2015. - 256 с.».
 
Колегія суддів вважає, що станом на 2017 рік, тобто на час видання Підручника позивач виступав як  упорядник відповідного «Керівництва», у зв`язку з чим на сторінці 53 Підручника (абз.2 зверху) було зазначено, що саме позивачем було підготовлено «Керівництво»  у 2015 році.
 
За таких обставин, доводи апелянта про те, що усі зазначені  вище реквізити  вказані ним з власної ініціативи з метою надання «Керівництву» відповідної значимості, суд апеляційної інстанції оціню критично, оскільки вказане спростовується  матеріалами справи, реквізитами видання, в тому числі,  знаком охорони  авторського права «с», які вказують на те, що «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» 2015 року, що надане суду для порівняння є офіційним документом Міністерства оборони України  та призначений для  службового використання. 
 
Відмова у задоволень  клопотання  позивача (т.3. а.с.8-11) на думку  колегії суддів не можу бути підставою для скасування судового рішення, оскільки дані процесуальні рішення не вплинули  на правильність вирішення спору по суті. Крім того, судом  апеляційної інстанції забезпечено учасникам справи можливість заявлення вказаних клопотань у суді  апеляційної інстанції, які розглянуті колегією суддів та яким надана належна правова оцінка.
 
Посилання позивача на висновок експертизи щодо наявності в підручнику відповідачів співпадінь фрагментів з книги «Керівництво з воєнно-польової терапії (спеціальна частина)» суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки на момент видавництва підручника «Воєнно-польова терапія» доказів наявного, охоронюваного законом авторського права позивача на книгу не існувало, порушених позивачем прав не встановлено. Крім того,  відповідачами не заперечується факт використання змісту «Керівництва» при створенні Підручника, як цілими главами, так і окремими фрагментами.
 
Також, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо меж перегляду оскаржуваного рішення, оскільки саме ним визначено такі межі у резолютивній частині апеляційної скарги, а суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення відповідачами авторського права позивача станом на 2017 рік, розмір шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідачів. 
 
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська

                    В.А. Нежура