Постанова
Іменем України
 
07 лютого 2022 року 
м. Київ
 
справа № 591/6566/20-ц
провадження № 61-19528св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Сумська міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Сумській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: ОСОБА_4 , Громадська організація Садівницьке об`єднання «Озерне» Садівниче товариство «Сільський енергетик», Сумська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 вересня 2021 року у складі судді Князєва В. Б. та постанову Сумського апеляційного суду від 23 листопада               2021 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Ткачук С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Сумської міської ради, Головного управління Держгеокадастру в Сумській області (далі                                 - ГУ Держгеокадастру), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Громадська організація Садівницьке об`єднання «Озерне» (далі - ГО СО «Озерне»), Садівниче товариство «Сільський енергетик» (далі - СТ «Сільський енергетик»), Сумська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним та скасування запису, визнання недійсним та скасування технічної документації із землеустрою, визнання недійсним присвоєння кадастрового номера, визнання права власності на земельну ділянку, витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько -               ОСОБА_6 . Після його смерті залишилася спадщина, яка складається, у тому числі, із земельної ділянки під № НОМЕР_1 , площею 0,0415 га, цільове призначення - для садівництва, розміщена в СТ «Сільський енергетик», кооперативу «Озерний», Баранівка, що належала померлому на праві власності. Під час оформлення  спадкових прав їй стало відомо, що 09 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до Сумської міської ради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення садівництва земельної ділянки, яка належала її батьку ОСОБА_6 .
 
Рішенням Сумської міської ради від 24 лютого 2016 року надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 для садівництва у власність ОСОБА_2 , а рішенням Сумської міської ради від 25 січня 2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність для ведення садівництва ОСОБА_2 спірної земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер 5910136600:10:022:0284.
 
19 квітня 2017 року ОСОБА_2 відчужила земельну ділянку ОСОБА_3 , якою розроблена технічна документація щодо об`єднання цієї земельної ділянки із суміжною земельною ділянкою під НОМЕР_2 , присвоєно кадастровий номер 5910136600:10:022:0300 та 04 вересня 2017 року в Державному реєстрі речових прав внесено запис про право власності ОСОБА_3 на цю об`єднану земельну ділянку, загальною площею 0,08626 га.
 
Правління ГО «СО «Озерне»» було обізнане про існування державного акта на спірну земельну ділянку НОМЕР_1 та умисно, всупереч вимог чинного законодавства, надало згоду на її передачу ОСОБА_2 , чим порушило права приватної власності спадкодавця ОСОБА_6 .
 
Земельна ділянка вибула із володіння поза її волею та без законних на те підстав,           а тому підлягає витребовуванню  з чужого незаконного володіння.
 
Посилаючись на викладене, позивач, із урахуванням уточнених вимог, просила визнати незаконним та скасувати пункт 21 Додатку 1 рішення VII сесії VII скликання Сумської міської ради «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам, які знаходяться у їх користуванні» від 24 лютого 2016 року № 395- МР; визнати незаконним та скасувати пункт 15 та      25 рішення XX сесії Сумської міської ради VII скликання від 25 січня 2016 року                      № 1714-МР «Про надання у власність земельних ділянок»; визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Резниченком М. О. та зареєстрованим за № 288; визнати недійсним та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію земельної ділянки НОМЕР_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 19134359, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1179224859101; визнати недійсною та скасувати технічну документацію із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок для індивідуального садівництва за адресою: ділянка № НОМЕР_2 , НОМЕР_1, ГО «СО «Озерне», СТ «Сільський енергетик», м. Суми », виготовлену та затверджену ФОП ОСОБА_7 ; визнати недійсним та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації на праві приватної власності за ОСОБА_3 земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер 5910136600:10:022:0284, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1179224859101, дата державної реєстрації 19 квітня 2017 року; визнати недійсним присвоєння державним кадастровим реєстратором об`єднаного кадастрового номеру земельних ділянок НОМЕР_2 та НОМЕР_1 за № 5910136600:10:022:0300 та роз`єднати земельні ділянки; визнати право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1           у порядку спадкування за ОСОБА_1 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку № НОМЕР_1 за адресою: ГО «СО «Озерне»,                      СТ «Сільський енергетик», м. Суми.
 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 вересня 2021року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано пункт 21 додатку 1 рішення VII сесії VII скликання Сумської міської ради «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам, які знаходяться у їх користуванні» від 24 лютого 2016 року № 395-МР. Визнано незаконним та скасовано пункт 15 рішення XX сесії Сумської міської ради         VII скликання від 25 січня 2016 року №1714-МР «Про надання у власність земельних ділянок». Визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Резниченком М. О., зареєстрований за № 288. Визнано недійсним присвоєння державним кадастровим реєстратором об`єднаного кадастрового номеру земельних ділянок НОМЕР_2 та НОМЕР_1 за № 5910136600:10:022:0300 та роз`єднано земельні ділянки. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку № НОМЕР_1 , розташовану за адресою: ГО «СО «Озерне», СТ «Сільський енергетик», м. Суми. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для витребування земельної ділянки, оскільки  ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку з порушенням вимог земельного законодавства та відчужила спірну ділянку ОСОБА_3 . Враховуючи, що земельна ділянка № НОМЕР_1 , вже перебуває          у власності інших осіб, складається з кількох земельних ділянок, які мають об`єднаний кадастровий номер, то кадастровий номер 5910136600:10:022:0300 підлягає скасуванню, а об`єднані земельні ділянки НОМЕР_2 та НОМЕР_1 підлягають роз`єднанню.
 
Зважаючи на те, що ОСОБА_8 жодних намірів та дій щодо відчуження спірної земельної ділянки не вчиняв, спірна земельна ділянка вибула з його володіння поза його волею, про порушення права спадкоємиця власника дізналася з часу встановлення їй перешкод у доступі та користуванні земельною ділянкою, тому позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав у межах позовної давності.
 
Додатковим рішенням цього ж суду від 22 вересня 2021 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 23 листопада 2021року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з абзацу 4 резолютивної частини рішення слова «та скасувати». В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на час прийняття Сумською міської радою оспорюваних рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки НОМЕР_1 , ця земельна ділянка перебувала у власності ОСОБА_8 , яка за життя ним не відчужувалася. Спірна земельна ділянка вибула із володіння померлого ОСОБА_8 не з його волі, а тому вона підлягає поверненню набувачем ОСОБА_3 позивачу, як спадкоємцю померлого власника. Апеляційний суд погодився з тим, що за захистом своїх прав позивач звернулася в межах позовної давності, а доводи відповідачів у цій частині визнав непереконливими.
 
Водночас спосіб захисту, який обрала позивачка, - про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між                   ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 , не передбачений положеннями статей 16, 203, 215 ЦК України, а отже, судове рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення слова «та скасувати».
 
Додатковою постановою цього ж суду від 29 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.Стягнуто з ОСОБА_2 ,                    ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1 050,00 грн із кожної в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час апеляційного перегляду справи. 
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 вересня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.
 
У грудні 2021 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 вересня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16,  від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі           № 713/1817/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, від 24 квітня                2019 року у справі № 523/10225/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі                                    № 263/6022/16-ц, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц, від 16 червня 2021 року                   у справі № 299/2490/16-ц, Верховного суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.
 
У січні 2022 року представник ОСОБА_1 - Остапенко Ю. М. подала до суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому зазначила, що недобросовісність набувача земельної ділянки ОСОБА_2 щодо порушення прав власності                  ОСОБА_8 , та обізнаність ОСОБА_3 щодо порушення таких прав та укладання угод з метою приховати нечесні наміри щодо заволодіння чужим майном - садовим будинком та земельною ділянкою, підтверджується доказами, що містяться                           у матеріалах справи. 
 
У січні 2022 року ОСОБА_3 подала до суду відповідь на відзив ОСОБА_1 ,               у якому зазначила, що ОСОБА_8 не зареєстрував право власності на свою земельну ділянку в реєстрі прав власності, що підтверджується Інформаційною довідкою, а про наявність у нього Державного акта на землю вона довідалась лише при зверненні ОСОБА_1 із цим позовом. 
 
У січні 2022 року представник ОСОБА_1 - Остапенко Ю. М. подала до суду заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у яких вказала на те, що майно вибуло з володіння ОСОБА_8 поза його волею, тому підлягає поверненню навіть від добросовісного набувача. 
 
У лютому 2022 року ОСОБА_3 подала до суду додаткові пояснення, у яких зазначила, що ані позивач, ані її батько за його життя протягом тривалого часу як до, так і після оформлення спірної земельної ділянки у 2017 році спочатку за                   ОСОБА_2 , а потім за нею жодного разу не цікавилися долею своєї земельної ділянки, не сплачували членських внесків в ГО «CO «Озерне», хоча мали усі на те можливості, а отже, незрозуміло, яким чином вона мала можливість довідатися про них та про їхні права на цю земельну ділянку. Протягом користування земельною ділянкою вона робила покращення земельної ділянки: влаштувала паркан, зробила свердловину, а тому вилучення спірного майна у неї, як у добросовісного набувача, порушить її законні права, які гарантуються Конституцією України та Декларацією прав людини. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального                   і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини, встановлені судами 
 
Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-СМ                    № 027105, виданим на підставі рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів від 16 грудня 1993 року № 723, ОСОБА_8 належала на праві власності земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,0415 га, для садівництва, розташована              в СТ «Сільський енергетик», кооперативу «Озерний» Баранівка.
 
ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_8 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер  ОСОБА_8 .
 
Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру від 25 серпня 2020 року станом на 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0415 га, розташовану за адресою: ділянка НОМЕР_1, СТ «Сільський енергетик» кооператив «Озерний», Баранівка, м. Суми , зареєстровано за ОСОБА_8 , після 01 січня           2013 року реєстрація права власності чи права користування на земельну ділянку проводить Державна реєстраційна служба України, яка адмініструє Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.
 
ОСОБА_1 як спадкоємець за законом першої черги у встановлений законом строк звернулася до Сумської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 . 
 
Постановою Сумської міської державної нотаріальної контори від 12 вересня                  2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, загальною площею 0,0415 га, надану для садівництва, що знаходиться за адресою: Сумська область, СТ «Сільський енергетик», кооператив «Озерний», Баранівка , у зв`язку з відсутністю відомостей про спірну земельну ділянку у Державному земельному кадастрі. 
 
Рішенням Сумської міської ради від 24 лютого 2016 року за № 395-МР «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, які знаходяться у них в користуванні», ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею             0,0400 га для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, за адресою: ділянка № НОМЕР_1 , ГО «СО Озерне» СТ «Сільський енергетик».
 
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_11 , за замовленням ОСОБА_2 , виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 у власність для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться у неї в користуванні, за адресою: ділянка № НОМЕР_1 ,                   ГО «СО Озерне» СТ «Сільський енергетик».
 
Рішенням Сумської міської ради від 25 січня 2016 року № 1714-МР затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: ділянка № НОМЕР_1 , ГО «СО Озерне»                           СТ «Сільський енергетик», площею 0,0413 га, кадастровий номер 5910136600:10:022:0284.
 
19 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер 5910136600:10:022:0284, загальною площею 0,0413 га.
 
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок для індивідуального садівництва за адресою: ГО «СО Озерне» СТ «Сільський енергетик», ділянки № НОМЕР_2 , № НОМЕР_1 , кадастровий номер 5910136600:10:022:0300, замовник               ОСОБА_3 
 
04 вересня 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею           0,0826, кадастровий номер 5910136600:10:022:0300, для індивідуального садівництва за адресою: ділянки №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , ГО «СО Озерне» СТ «Сільський енергетик».
 
Листом голови ГО «Садівницьке об`єднання Озерне» від 07 вересня 2020 року представника позивача повідомлено, що з 2016 року користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 у СТ «Сільський енергетик» ГО «Садівницьке об`єднання Озерне», є інша особа, ніж ОСОБА_8 . 
 
За змістом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що         19 серпня 2020 року внесено відомості про право власності ОСОБА_3 на садовий будинок, загальною площею 14,9 кв. м, розташований за адресою:  м. Суми, ГО «СО Озерне», СТ «Сільський енергетик», ділянка НОМЕР_2, НОМЕР_1 .
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема            у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року             у справі № 6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15).
 
Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, Верховний Суд застосовує правовий висновок, сформульований у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
 
У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 згаданої постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
 
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові                        від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
 
Згідно з частиною третьою статті 388 ЦПК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача                    з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло               з володіння спадкодавця поза волею останнього.
 
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України               у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг 
 
Установивши, що Сумська міська рада на підставі рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки НОМЕР_1 за адресою: м. Суми, ГО «СО Озерне», СТ «Сільський енергетик» , площею 0,0413 га, розпорядилася земельною ділянкою, яка перебувала у власності                   ОСОБА_8 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про витребування цієї земельної ділянки                в останнього набувача - ОСОБА_3 . 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що суди попередніх інстанцій                      в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 04 грудня            2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, від 24 квітня 2019 року у справі             № 523/10225/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц,                              від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі                                      № 299/2490/16-ц, Верховного суду України від 12 жовтня 2016 року у справі                         № 6-2225цс16.
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі             № 907/50/16, від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 24 квітня            2019 року у справі № 523/10225/15-ц сформульовано висновки щодо позовної давності для звернення до суду із позовом.
 
Верховний Суд відхиляє доводи заявниці про неврахування судами зазначених постанов Великої Палати Верховного Суду, з огляду на те, що судами правильно застосовані положення статей, що регулюють позовну давність.   
 
За правилами статей 256-258 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
 
Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі                    № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.
 
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
 
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Визначаючи початок перебігу позовної давності, а також, чи спливла позовна давність у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував, ОСОБА_8 помер            ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позовом про витребування земельної ділянки ОСОБА_1 звернулася у жовтні 2020 року, а отже, строк позовної давності позивачем не пропущений.
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі             № 713/1817/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, від 18 грудня                2019 року у справі № 263/6022/16-ц, Верховного Суду від 21 березня 2018 року                       у справі № 686/9580/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц, Верховного суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 сформульовано висновки про те, що перехід права на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.
 
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається            з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
 
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які                        є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального законуне будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
 
Водночас висновки, сформульовані у вказаних постановах, не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами у цій справі, оскільки ОСОБА_3 набула право на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного з ОСОБА_2 , а не в порядку, передбаченому статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. Садовий будинок, який належить              ОСОБА_3 , не є предметом цього спору. Об`єднання земельних ділянок НОМЕР_2, НОМЕР_1 не свідчить про те, що належний їй садовий будинок розташований на земельній ділянці, яка належала ОСОБА_8 
 
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у касаційних скаргах вказують на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.
 
У згаданій постанові сформульовано висновок про те, що судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
 
Верховний Суд відхиляє доводи заявників про неврахування висновків, викладених             у цій постанові Великої Палати Верховного Суду, з огляду на те, що  ОСОБА_3 , із власності якої витребовується земельна ділянка, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до  ОСОБА_2 , у якої вона придбала цю земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару             у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. 
Наведене відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові       від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15.
 
Верховний Суд вважає, що витребування земельної ділянки у ОСОБА_3 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у її право власності.
 
Отже, доводи заявників, що стали підставою для відкриття касаційного провадження не знайшли своє підтвердження. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення                в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявниками                               у касаційних скаргах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження;                 і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу
 
У своєму клопотанні представник ОСОБА_1 - Остапенко Ю. М. просить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн. На підтвердження надання правничої допомоги, надає: остаточний розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги, акт прийняття-передачі наданих послуг                від 24 січня 2022 року, квитанцію про оплату правової допомоги на суму 4 500,00 грн.
 
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються                з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані                        з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Заперечуючи проти цього клопотання, ОСОБА_3 у своїх додаткових поясненнях вказала на те, що ОСОБА_1 не надала доказів, які б свідчили про сплату нею коштів за надані адвокатом послуги. Долучена до заяви квитанція про оплату правової допомоги має вказівку на те, що така допомога надана у суді апеляційної інстанції. 
 
Верховний Суд відхиляє такі доводи ОСОБА_3 , оскільки відмова у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів фактичної оплати вказаних послуг до моменту розподілу їх між сторонами у справі не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства.
 
Вирішуючи питання про стягнення понесених  ОСОБА_1  витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку про те, що наявні у матеріалах справи документи є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат Остапенко Ю. М. подавала до суду відзив та заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3 , то витрати, понесені на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції підлягають стягненню лише із ОСОБА_3 .
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 вересня 2021 року                               у незміненій частині та постанову Сумського апеляційного суду від 23 листопада               2021 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 500,00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу                 у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              С. О. Погрібний