22-ц/804/528/22 
                                                                                263/3887/21 
                                               
                                                                                              Єдиний унікальний номер 263/3887/21
                                                                                              Номер провадження 22-ц/804/528/22 

                                                             П О С Т А Н О В А 
                                                         ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

16 лютого  2022 року                                                                 м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді  Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Зайцевої С.А.,
секретар судового засідання   Сидельнікова А.В.,  
учасники  справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Маріупольська міська рада, 
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2021 року  у справі за позовом  ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання рішення від 30 липня 2019 року № 7/43-4217 незаконним  -
                                                               В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до Маріупольської міської ради, у якій  просила суд визнати незаконним рішення від 30 липня 2019 року № 7/43-4217 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на викуп земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яким їй відмовлено у викупі земельної ділянки площею 0,0049 га для будівництва прибудови до перукарні по АДРЕСА_1 . 
На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона є власником нежитлового приміщення № НОМЕР_1 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене нежитлове приміщення вона використовує для підприємницьких цілей - перукарні. З метою збільшення перукарні вона звернулася до Маріупольської міської ради із заявою про виділення земельної ділянки. 29 липня 2008 року міська ради прийняла рішення № 5/23-4161 та надала ФОП ОСОБА_1 ділянку в оренду. Вона як громадянка України побудувала на земельній ділянці прибудову для розширення перукарні. БТІ видало новий технічний паспорт із зазначенням нової прибудови. 18 листопада 2017 року вона звернулася до відповідача із заявою, у якій просила надати згоду на викуп земельної ділянки. 09 квітня 2019 року вона уточнила свою заяву від 18 листопада 2017 року, зазначивши, що має намір викупити земельну ділянку. 24 квітня 2019 року відповідач зобов`язав позивача надати необхідні документи. 06 травня 2019 року ОСОБА_1 надала документи, в тому числі технічний паспорт, складений БТІ, з якого вбачається,  що прибудова вже виконана, існує. На офіційному сайті відповідачем був опублікований проект рішення міської ради про дозвіл на викуп земельної ділянки. 30 липня 2019 року міська рада прийняла рішення № 7/43-4217 про відмову ОСОБА_1 у виділі земельної ділянки для будівництва прибудови. Раніше вона зверталась до суду з адміністративним позовом, однак на підставі ухвали від 23 березня 2021 року у справі № 263/17426/19 провадження закрито та роз`яснено її право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.  
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання рішення від 30 липня 2019 року № 7/43-4217 незаконним відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що  суд невірно встановив предмет спору, оскільки Маріупольська міська рада не має права давати згоду, а може приймати рішення. Позивач не зверталася до відповідача із заявою про надання згоди, як зазначено в рішенні першої інстанції. Також в судовому рішенні невірно викладені обставини справи. При вирішенні справи суд застосував норми закону, які не мають жодного відношення до спору, та не застосував ст. 74 ЗУ № 28097 та ЗУ "Про звернення громадян". Суд аналізував документи, які не мають значення для справи, зокрема, документи, що стосуються ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, в той час, як вона зверталася до суду як фізична особа - власник нежилого приміщення НОМЕР_1  про АДРЕСА_1 . 

Відповідач Маріупольська міська рада направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить  відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі  є необґрунтованими та були предметом дослідження судом першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , яка підтримала вимоги поданої апеляційної скарги, просила її задовольнити, заперечення представника відповідача Маріупольської міської ради -  Зінов`єва І.Г., який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню. 

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно  з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення № НОМЕР_1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
На підставі рішення Маріупольської міської ради від 29 липня 2008 року № 5/22-4161 Маріупольською міською радою надано в оренду приватному підприємцю ОСОБА_1 земельну ділянку (кадастровий номер 1412300000:04:006:0643) по АДРЕСА_1 , площею 0,0049 га, з метою та цільовим призначенням для послуг перукарень та салонів краси (будівництво та подальше обслуговування прибудови до перукарні). 
Договір укладений строком на три роки до 29 липня 2011 року (п. 3.1 договору). 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2020 року у справі № 263/17426/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання незаконним рішення Маріупольської міської ради від 30 липня 2019 року № 7/43-4217 «Про розгляд заяви громадянки ОСОБА_1 про надання дозволу на викуп земельної ділянки по АДРЕСА_1 », яким позивачу відмовлено у викупі земельної ділянки площею 0,0049 га для будівництва прибудови до перукарні. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2020 року у справі № 263/17426/19 скасовано, провадження у справі № 263/17426/19 за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання рішення незаконним закрито, роз`яснено позивачу право на звернення із зазначеним позовом в порядку цивільного судочинства. 
Рішенням Господарського суду Донецької області від 07 травня 2018 року у справі № 905/100/18 первісні позовні вимоги Маріупольської міської ради до приватного підприємця ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки задоволені, зобов`язано приватного підприємця ОСОБА_1 повернути до земель запасу територіальної громади м. Маріуполя земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, площею 0,0049 га, кадастровий номер 1412300000:04:006:0643, яка була надана з метою та цільовим призначенням для послуг у галузі перукарень та салонів краси (будівництво та подальше обслуговування прибудови до перукарні) по АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу нежитлового приміщення загальною площею 48,7 кв.м; стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_1 на користь Маріупольської міської ради витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 грн. Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог приватного підприємця ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 49 кв.м, кадастровий номер 1412300000:04:006:0643 від 11 вересня 2008 року, зареєстрованого у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 24 вересня 2008 року № 04.09.162.00538, поновленим з урахуванням рішення Маріупольської міської ради від 29 березня 2011 року №6/6-399 «Про затвердження умов надання земельних ділянок на території Маріупольської міської ради». 
Постановою Східного апеляційного Господарського суду від 11 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення господарського суду Донецької області від 07 травня 2018 року у справі № 905/100/18 залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд встановив, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для визнання рішення від 30 липня 2019 року № 7/43-4217 незаконним, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність існування порушень прав позивача та підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

З такими висновками суду не можна не погодитись, виходячи з наступного.
У відповідності до статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із статтею 5 ЗК України одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.
За договором оренди земельної ділянки від 11 вересня 2008 року орендар ОСОБА_1 прийняла у користування земельну ділянку з кадастровим номером 1412300000:04:006:0643 площею 0,0049 га, розташовану по АДРЕСА_1 . Договір діє три роки до 29.07.2011 року. 
Відповідно до частини першої ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Згідно з частинами 1 та 8 статті 93 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. 
Згідно зі ст. 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч. ч.1 - 5 вказаної статті).
Отже, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору має переважне право перед іншими особами укласти договір оренди землі після його припинення.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Положеннями частини 1 статті 128 ЗК України встановлено, що продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.
В контексті положень частини 2 статті 128 ЗК України громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.
До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.
При цьому, частиною 3 статті 128 ЗК України передбачено, що орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.
Ухвалення органом місцевого самоврядування рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. 
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування зобов`язаний у місячний строк розглянути заяву (клопотання) громадянина чи юридичної особи та прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.
Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 Земельного кодексу України впливає, що такі земельні ділянки належать співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок або його частини. 
Як вбачається з графічних матеріалів щодо проекту розподілу прибудинкової території, земельна ділянка, на яку претендує позивач, розташована на прибудинковій території  житлового будинку АДРЕСА_3 .  

Виходячи з наведених норм права та обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позову, оскільки правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається,  судом було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Оскаржуване судове рішення достатньо відповідає критеріям обґрунтованості судового рішення, а доводи апеляційної скарги носять характер незгоди із рішенням суду без будь-якої правової аргументації і правильність висновків суду не спростовують. Твердження позивача про те, що міська рада не розглядала по суті її заяву про викуп земельної ділянки, на якій вже розташована прибудова, оскільки оспорене нею  рішення стосується відмови у наданні дозволу на викуп земельної ділянки для майбутнього будівництва, не впливають на висновки суду,  тому що певна термінологія  класіфікатора земельних ділянок з метою визначення їх цільового призначення  не має значення для вирішення питання надання дозволу на викуп земельної ділянки позивачем по суті.  
Таким чином, колегія суддів вважає,  що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального  права, а наведені в апеляційній скарзі  доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує  можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки  суду не впливають.
За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,  381, 382  ЦПК України, апеляційний суд

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2021 року  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст судового рішення складений  21 лютого 2022 року.

Головуючий суддя                                                                         Є.Є. Мальцева 

Судді:                                                                                                В.М. Барков  

                                                                                                           С.А. Зайцева