Окрема думка суддів К. М. Пількова, Ю. Л. Власова, М. І. Гриціва, О. Б. Прокопенка, І. В. Ткача 
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 
у справі № 212/5836/17 (провадження № 14-11цс21)
 
Велика Палата Верховного Суду постановою від 26.10.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 задовольнила частково; рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2019 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11.07.2019 скасувала в частині відмови в задоволенні позову та ухвалила у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову; визнала незаконними дії ПАТ «Криворіжгаз» щодо встановлення загальнобудинкового вузла обліку в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язала ПАТ «Криворіжгаз» поновити позивачам режим нарахування природного газу за період: з 01.05.2017 і до 07.02.2019 - відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» (далі - Постанова № 203); з 08.02.2019 і до 06.03.2019 - відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 № 63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» (далі - Постанова № 63); з 07.03.2019 (і до затвердження нових норм) - відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 № 143 «Питання споживання природногогазу» (далі - Постанова № 143); у решті рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2019 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11.07.2019 залишила без змін.
Приймаючи цю постанову, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що за положеннями абзаців третього-п`ятого пункту 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.2016 № 46, яким до 20.01.2018 було врегульовано питання встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу, та пункту 1 глави 5 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494, до 20.01.2018 оператор газорозподільної системи мав право встановити загальнобудинковий лічильник природного газу, врегулювавши з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку, а також забезпечити можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. Положеннями частини другої статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в редакції від 20.01.2018, визначено, що загальнобудинковий лічильник природного газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, встановленому статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
Отже, слід вважати, що оператор газорозподільної системи, який в односторонньому порядку встановив для багатоквартирного будинку загальнобудинковий лічильник природного газу, як до 20.01.2018, так і після цієї дати діяв з порушенням вимог законодавства.
У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що в управителя будинку відсутні договірні відносини з ПАТ «Криворіжгаз» щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, а також щодо проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку природного газу в будинку, відсутня згода власників будинку відповідно до статті 10 вказаного закону та, відсутні дані щодо того, що позивачі відмовилися від встановлення їм індивідуальних лічильників природного газу і чинили перешкоди представникам ПАТ «Кріворіжгаз» у доступі до будинку для їх встановлення, а навпаки останні зверталися до відповідача із заявами щодо встановлення квартирних приладів обліку природного газу.
Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 глави 4 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим) відмовляється від його встановлення за рахунок оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог глави 5 розділу ХІ цього Кодексу), фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до цього Кодексу.
Таким чином, у разі невстановлення населенню у строки, зазначені у частині першій статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильників газу з вини суб`єкта господарювання, що здійснюють розподіл природного газу (до 01.01.2021) на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України, а саме: Постановами № 203 (з 01.02.2016 до 07.02.2019), № 63 (з 08.02.2019 до 06.03.2019), № 143 (з 07.03.2019 і до затвердження Кабінетом Міністрів України нових норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників). 
Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що 30.05.2018 Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалив рішення у справі № 826/2507/18, яким визнав протиправною та нечинною Постанову № 203 (рішення залишене без змін 09.08.2018 Київським апеляційним адміністративним судом та 27.11.2018 Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду). 21.02.2019 Окружний адміністративний суд міста Києва у справі № 640/2305/19 забезпечив позов шляхом зупинення дії пунктів Постанови № 63, якими затверджено норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників, та установив, що не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності Постановами № 237 та № 203; 14.08.2019 суд у цій справі ухвалив рішення про часткове задоволення позову та визнав протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо прийняття цих пунктів Постанови № 63 (рішення залишено без змін Шостим апеляційним адміністративним судом 13.11.2019 та 10.01.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою на ці судові рішення). 
Також 13.02.2020 Окружний адміністративний суд міста Києва у справі № 640/13591/19 ухвалив рішення, яким визнав протиправними та нечинними пункти Постанови № 143, що стосуються затвердження норм споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників та установлення, що не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності, у тому числі Постанови № 203, та додатку до Постанови № 143  (Велика Палата Верховного Суду у пункті 95 постанови від 26.10.2021 помилково виходила з того, що вказаним рішенням визнано протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо прийняття зазначених пунктів Постанови № 143). 02.06.2020 Шостий апеляційний адміністративний суд залишив без змін вказане рішення суду першої інстанції і 08.07.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою на вказані судові рішення.
Враховуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду вказала, що виникла прогалина у правовому регулюванні відносин щодо споживання населенням природного газу за відсутності лічильників та дійшла висновку, що застосування норм споживання комунальних послуг не може погіршуватися невизначеністю дій нормативних актів, якими вони затверджуються, тому у разі виникнення спору в умовах відсутності юридичної визначеності у правовому регулюванні щодо застосовних норм споживання природного газу суд повинен застосовувати останні норми споживання природного газу, які затвердив Кабінет Міністрів України (незалежно від втрати чинності відповідною постановою, зокрема від визнання її нечинною чи скасування), до затвердження нових норм споживання природного газу (пункти 104, 115 постанови Великої Палати Верховного Суду).
З наведеним висновком в цілому не погоджуємося з огляду на таке.
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання (частина перша статті 129-1 Конституції України).
Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Аналогічне положення міститься у пункті 7 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Частиною першою статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У пункті 61 рішення «Брумареску проти Румунії» Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий розгляд в суді, ґарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.
Отже, судове рішення - це основний акт правосуддя, акт реалізації конституційних повноважень органу державної, судової влади, яким вирішується правовий спір від імені держави Україна. Тому для держави і суспільства незаперечний інтерес становить повага до судового рішення, визнання обов`язковості його виконання, довіра до прийнятих судами рішень (постанова Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-1047цс17).
З урахуванням наведеного висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пунктах 104, 115 постанови від 26.10.2021, щодо застосування в умовах відсутності юридичної визначеності останніх норм споживання природного газу, які затвердив Кабінет Міністрів України, незалежно від втрати чинності відповідною постановою, зокрема від визнання її нечинною чи скасування судовим рішенням, яке набрало законної сили, не ґрунтуються на наведених положеннях. 
Принцип поваги до такого судового рішення передбачає, що остаточне рішення суду визначає певний сталий стан правовідносин, на який можуть покладатися особи, прав та обов`язків яких таке рішення стосується, що є обов`язковим та не може бути поставлено під сумнів.  Сформульований таким чином висновок Великої Палати Верховного Суду цей принцип нівелює. 
У зв`язку із чим задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити з 01.05.2017 позивачам режим нарахування природного газу відповідно до норм споживання, затверджених Постановами № № 203, 63, 143 у періоди, в які судовими рішеннями, що набрали законної сили, ці акти визнавалися нечинними, скасовувалися або зупинялася їх дія ставить під сумнів значення судового рішення як обов`язкового судового акта.
Окремо слід звернути увагу на таке.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом наведеної норми та положень статей 3, 15 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).
Водночас позовна вимога про зобов`язання відповідача поновити з 01.05.2017 позивачам режим нарахування природного газу відповідно до норм споживання заявлена також в частині, що стосується спожитого природного газу у період, який на час звернення до суду з позовом минув. Тобто позивачі, стверджуючи про неправомірність такого нарахування за загальнобудинковим приладом обліку, встановленим оператором ГРМ самовільно, просили суд зобов`язати відповідача поновити їм режим нарахування природного газу відповідно до норм споживання, встановлених Постановою № 203, зокрема з 01.05.2017 до 07.02.2019. 
Отже заявлено вимогу, що спрямована фактично на встановлення юридичного факту на минуле, а не поновлення порушеного, оспорюваного або невизнаного права, яке існує, може бути поновлене і, як наслідок, може бути реалізоване у разі його поновлення.
Висновку про те, чи існувало у позивачів право вимагати нарахування природного газу відповідно до встановлених норм споживання у визначений період у минулому, суд може дійти, розглядаючи спір, зокрема за вимогою, спрямованою на ефективний захист прав або законних інтересів позивачів, які можуть бути реалізовані. Натомість вимога про зобов`язання поновити певні умови нарахування у минулому спрямована на встановлення підстав існування права або законного інтересу, за захистом якого особа може звернутися, однак сама по собі ефективним способом захисту не є.
З огляду на наведене у Великої Палати Верховного Суду не було підстав для скасування прийнятих у справі судових рішень та прийняття нового рішення в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача поновити позивачам режим нарахування природного газу за період: з 01.05.2017 і до 07.02.2019 - відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою № 203; з 08.02.2019 і до 06.03.2019 - відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою № 63; з 07.03.2019 (і до затвердження нових норм) - відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою № 143. В цій частині рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.02.2019 та постанова Дніпровського апеляційного суду від 11.07.2019 підлягали залишенню без змін з мотивів, викладених вище.
 
Судді                                                                                      К. М. Пільков
Ю. Л. Власов                                           О. Б. Прокопенко
М. І. Гриців                                              І. В. Ткач