Номер провадження: 22-ц/813/3872/22 
Номер справи місцевого суду: 523/12265/19
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2022 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/12265/19
Номер провадження: 22-ц/813/3872/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів – Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Рибачук О.І.

учасники справи: 
- позивач –  ОСОБА_1 ,
- відповідачі – 1) Акціонерне товариство «Альфа-Банк», 2) державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та поновлення запису про право власності в Державному реєстрі, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Сувертак І.В. о 14 годині 32 хвилині 15 червня 2021 року, повний текст рішення складений 24 червня 2021 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійсною з моменту вчинення державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису про право власності №29198287 від 22 лютого 2019 року 12:02 про реєстрацію права власності за Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим що, при реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем в рахунок позасудового задоволення вимог по кредитному договору, який забезпечено іпотечною угодою, не було враховано відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Під час здійснення звернення стягнення шляхом перереєстрації права власності була відсутня оцінка майна, окрім того під час здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки було порушені вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення мана громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не враховано, що зазначене майно є єдиним житлом іпотекодавця (Т. 1, а. с. 2 - 10 зворотна сторона).
У червні 2020 року ОСОБА_1  уточнила свої позовні вимоги та остаточно просить: 1) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45708504 від 26.02.2019, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою -  АДРЕСА_2  (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (номер запису про право власності 30462758); 2) скасувати запис про право власності № 30462758, вчинений державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на квартиру за адресою -  АДРЕСА_2  (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»; 3)скасувати запис про право власності № 35012582, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Папським Артемом Едуардовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за Акціонерним товариством «Альфа-Банк»; 4) припинити право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 35012582); 5) поновити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за ОСОБА_1 (Т. 2, а. с. 56 - 58).

2.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву адвокат Байрамов Олександр Володимирович, діючий від імені Акціонерного товариство «Альфа-Банк», просить відмовити у задоволені позовних вимог.
Адвокат Байрамов Олександр Володимирович вказує на те, що: 1) мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки; 2) позивач не надав до суду документи, які підтверджують, що спірне майно є єдиним та постійним місцем проживання; 3) чинним законодавством та умовами укладеного Іпотечного договору передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі Іпотечного договору та є законним способом набуття АТ «Укрсоцбанк» нерухомого майна у власність (Т. 1, а. с. 146 - 150).
Державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович не скористався правом надання відзиву на позову заяву. Відзив на позовну заяву не надійшли.

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року задоволено вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення державної реєстрації, скасування держаної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та поновлення запису про право власності в Державному реєстрі .
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45708504 від 26.02.2019, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (номер запису про право власності 30462758).
Скасовано запис про право власності № 30462758, вчинений державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк».
Скасовано запис про право власності № 35012582, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Папським Артемом Едуардовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за Акціонерним товариством «Альфа-Банк».
Припинено право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 35012582).
Поновлено в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за ОСОБА_1 .
Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі – судовий збір в розмірі - 768,40 грн..
Рішення мотивоване тим, що сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Іпотечний договір не може вважатися договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки такий договір обов`язково укладається окремо та підлягає нотаріальному посвідченню.
Повідомлення про вручення поштового відправлення є неналежним доказом відповідно до статті 77 ЦПК України. Тому, іпотекодержатель не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за правочином (іпотечним договором від 20.05.2008 року), оскільки його умовами прямо пов`язано перехід за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки із моментом отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушення.
Державний реєстратор вчинив реєстрацію права власності на нерухоме майно без отримання доказів на підтвердження того, що відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» письмова вимога про усунення порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки надсилалась позивачці та були нею отримані, чим порушив умови пунктів 60 та 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015.
Предмет іпотеки був переданий Банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту, виданого у доларах США. Зважаючи на те, що площа спірної квартири становить - 41,8 кв. м., дане майно використовується позивачкою як місце її постійного проживання, що зокрема підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про реєстрацію місця проживання, іншого майна у позивачки немає, що підтверджується наданими позивачкою інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та інформаційними довідками, отриманими державним реєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення, що містяться в матеріалах реєстраційної справи, суд прийшов до висновку, що до правовідносин сторін, які виникли з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Тому, відповідачі в силу зазначених положень Закону не могли вчиняти дії щодо звернення стягнення на дане майно.
Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалося в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», тому Банк зобов`язаний був здійснити та надати державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки (Т. 2, а. с. 133 - 142).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Альфа-Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушення норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що: 1) судом першої інстанції не враховано, що АТ «Альфа-Банк» залучено до участі у справі в якості відповідача. Однак, матеріали справи не містять жодного доказу порушення прав позивачки саме діями відповідача; 2) помилковими є висновки суду першої інстанції, що Іпотечний договір не може вважатися договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки такий договір обов`язково укладається окремо та підлягає нотаріальному посвідченню; 3) мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки; 4) на час ухвалення судового рішення такого способу захисту, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав; 4) чинним законодавством та умовами укладеного Іпотечного договору передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі Іпотечного договору та є законним способом набуття АТ «Укрсоцбанк» нерухомого майна у власність (Т. 2, а. с. 144 - 154).

2.6 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Попова Олена Анатоліївна, діюча від імені ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
Адвокат Попова Олена Анатоліївна зазначає, що: 1) зазначення в іпотечному договорі переліку можливих видів позасудового врегулювання не є договором в розумінні ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) відповідач незаконно позбавив позивачку права власності; 3) рішення суду про скасування лише рішення державного реєстратора не може забезпечити і гарантувати позивачці відновлення порушеного права, а отже неспроможне надати особі ефективний захист її права; 4) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішення речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства; 5) помилковими є доводи апелянта, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Т. 2, а. с. 191 - 198).
Державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.08.2021 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року залишено без руху (Т. 2, а. с. 175 - 175 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтами подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки (Т. 2, а. с. 178 - 181).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року (Т. 2, а. с. 183-183 зворотна сторона)
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.08.2021 року призначено справу до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 184).
16.12.2021 року від адвоката Попової Олени Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 2, а. с. 191 - 198).
У судовому засіданні адвокат Байрамов Олександр Володимирович, діючий від імені Акціонерного товариства «Альфа-Банк», апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представники - адвокати Попова Олена Анатоліївна, Черепов Дмитро Володимирович просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши поясненняучасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа Банк» підглядає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

20 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту № 2008/695-Ф03.7/29, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі - 33 840,00 доларів США, зі сплатою - 13,00% процентів річних.
У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І., зареєстрований в реєстрі за № 677, згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено, право власності на яке виникне у іпотекодавця в майбутньому, а саме - однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 .
19 серпня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про внесення змін №1 до Іпотечного договору, посвідченого 20.05.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 677. У зв`язку із завершенням будівництва та прийняттям в експлуатацію квартири сторони домовились внести зміни до Іпотечного договору, відповідно до яких іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором наступне нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 .
У подальшому Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» набуло право власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 , звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а саме - шляхом визнання права власності на квартиру. Відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем. У якості підстави виникнення права власності на нерухоме майно зазначено: Договір про внесення змін, серія та номер: 1114, виданий 20.08.2010, видавник: ПН ОМНО Поведьонкова І.І.; Іпотечний договір, серія та номер: 677, виданий 20.05.2008, видавник: ПН ОМНО Поведьонкова І.І.; повідомлення, серія та номер: 114/18, виданий 12.12.2018, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 28.12.2018, видавник: Укрпошта.
Підставою внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 стало рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45708504 від 26.02.2019 16:59:21.
Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є припиненим внаслідок реорганізації шляхом приєднання. Запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи внесений 03.12.2019. Правонаступником АТ «Укрсоцбанк» є - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Як наслідок цього, ухвалою суду було залучено до участі правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк».
У зв`язку з тим, що Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» було припинено внаслідок реорганізації шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відповідні зміни щодо власника спірної квартири за адресою - АДРЕСА_2 .
Згідно наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що власником квартири, що знаходяться за адресою - АДРЕСА_2 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно значиться - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (номер запису про право власності 35012582). Підстава виникнення права власності: передавальний акт, серія та номер: б/н виданий 11.10.2019, видавник: АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк». Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50625902 від 13.01.2020 12:17:55, приватний нотаріус Чапський Артем Едуардович, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, їх обтяжень визначені Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Щодо договору про задоволення вимог іпотекодержателя, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 4.2 іпотечного договору передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за договором кредиту, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з пунктом 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів:
4.5.1 на підставі рішення суду; або 4.5.2 на підставі виконавчого напису нотаріуса; або 4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки                    в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або 4.5.4 шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцю на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або 4.5.5 шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, а також – Закон № 898-IV) іпотека – вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець – особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
За змістом частини першої, другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Аналіз статей 36 та 37 Закону № 898-IV, у редакції на час укладення іпотечного договору, дає підстави для висновку, що застереження в іпотечному договорі також вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку», в редакції Закону України № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі – Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.
Аналіз наведених норм Закону № 898-IV, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям останнього закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.
Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.
Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 200/18401/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18091/18 від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18777/18 у справах щодо позасудового врегулювання зобов`язань ПАТ «Укрсоцбанк».
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що відсутність окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя є підставою для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора є помилковим.
Вищевказане посилання суду першої інстанції про недостатність наявного в іпотечному договорі іпотечного застереження для переходу права власності є помилковим. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення є неналежним доказом відповідно до статті 77 ЦПК України. Тому, іпотекодержатель не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за правочином (іпотечним договором від 20.05.2008 року), оскільки його умовами прямо пов`язано перехід за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки із моментом отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушення.
Отже, державний реєстратор вчинив реєстрацію права власності на нерухоме майно без отримання доказів на підтвердження того, що відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» письмова вимога про усунення порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки надсилалась позивачці та була нею отримані, чим порушив умови пунктів 60 та 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015.
Щодо порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то суд зазначає наступне.
07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
У свою чергу, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, тому є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.
Таким чином, положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18 та у постановах Верховного Суду від 10.02.2021 року по справі №754/9842/19, від 18.02.2021 року по справі №756/13679/16-ц.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що положення Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки квартира була передана в іпотеку Банку в рахунок забезпечення споживчого кредиту у розмірі - 33 840 доларів США, загальна площа квартири становить - 41,8 кв. м., дане майновикористовується позивачкою як постійне місце проживання.
Верховний Суд України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15 дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Та зробив висновок про те, що установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
З урахуванням вищевказаного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що прийняте державним реєстратором рішення про передачу спірного нерухомого майна у власність АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - АТ «Альфа-Банк», та державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки - є протиправним, у зв`язку із чим підлягає скасуванню.
Щодо доводів апеляційної скарги, що на час ухвалення судового рішення такого способу захисту, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав колегія суддів зазначає наступне.
В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді.
Відповідно до ст. 26 Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року), у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Із зазначеного вбачається, що законодавець виключив з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати. Більше того, структурна побудова Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачає випадки, коли запис (наприклад, про іпотеку) залишається, але при необхідності провести певні зміни (наприклад, зміну іпотекодержателя) здійснюється реєстраційна дія на підставі рішення державного реєстратора (без внесення нового чи зміни номера запису).
Саме такий вектор правової визначеності прослідковується у постановах Верховного Суду, а саме: Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 р. у справі №352/1021/19 та Касаційного господарського суду у постанові від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19, де суди зазначили, що починаючи з 16.01.2020 р. скасування запису про проведену державну реєстрацію права не може привести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі.
У постанові Касаційного господарського суду від 28.10.2020 р. у справі №910/10963/19, де суд зазначив: «Виконанню підлягають виключно судові рішення:
1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;
2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;
3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Водночас Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду зазначив наступне: «З 16.01.2020 р., тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови законодавець уже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак, апеляційний суд помилково зазначив про необхідність застосування позивачем способу захисту, який у практичному аспекті не може забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а отже, не спроможний надати особі ефективний захист її прав» (постанова від 04.11.2020 р. у справі №910/7648/19).
Тому, з огляду на вказане, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про скасування запису про право власності підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вищевказаних вимог.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

3.4 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Альфа Банк» є частково доведеними, а тому вона підлягає задоволенню частково.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
З рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року вбачається, що перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи.
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування запису про право власності, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,
постановив:

 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа Банк» - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року – скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк, державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення державної реєстрації та скасування держаної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та поновлення запису про право власності в Державному реєстрі – задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45708504 від 26.02.2019, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (номер запису про право власності 30462758).

Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського Артема Едуардовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50625902 від 13.01.2020, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (номер запису про право власності 35012582).

Припинити право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 35012582).

Поновити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру за адресою - АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1774106551101) за ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2022 року.

Головуючий суддя:                                        А. П. Заїкін

Суддів                                                         О. В. Князюк
                                                                
                                                               О. М. Таварткіладзе