Дата документу 24.12.2021 Справа № 314/4473/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №314/4473/20 Головуючий у 1-й інстанції: Свідунович Н.М.
Провадження №22-ц/807/3452/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Вільнянської міської ради, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Вільнянської міської ради, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що 07.09.2013 вона з відповідачем зареєстрували шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.06.2015 шлюб між сторонами було розірвано. Їх спільна дитина залишилась проживати із позивачем. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.07.2014 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.06.2014 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не спілкується з сином протягом всього життя дитини, не навідує його, не телефонує, не піклується жодним чином про дитину, не проявляє зацікавленості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами дитини, станом його здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, умисно не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Відповідач вчиняє умисні дії щодо ухилення від сплати аліментів, внаслідок чого утворювалась заборгованість з їх сплати. Всі питання щодо виховання малолітнього  ОСОБА_3 вирішуються тільки позивачем особисто без участі та підтримки з боку відповідача. 

На підставі викладеного, зважаючи, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом та просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що позовні вимоги позивача ґрунтувалися на пункті другому частини першої статті 164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо  він/вона ухиляються від виконання своїх обов`язків, щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Позивачем було надано до суду першої інстанції достатню кількість доказів на підтвердження відсутності будя-якої участі у вихованні сина з боку батька, проте при ухваленні рішення судом не було враховано надані позивачем докази. Скаржник акцентує увагу суду на тому, що під час розгляду справи не було встановлено жодних складних обставин, перешкод або інших причин, які б унеможливлювали протягом семи років виконувати відповідачу обов`язки по вихованню дитини, спілкуватися та приймати всебічну участь у житті дитини. Наявність у ОСОБА_2 інших малолітніх дітей та окремого проживання від сина, не звільняє останнього від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 . Крім того, відповідач не тільки не виконує покладені на нього батьківські обов`язки відносно їх малолітнього сина, але й створює перешкоди, які повністю суперечать інтересам дитини, а саме: не надавав дозволу на зняття з реєстрації проживання та на реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_3 за постійним місцем проживання разом з матір`ю у м. Запоріжжі; не надавав дозволу на вивіз дитини за кордон з метою розвитку, оздоровлення та відпочинку у дитячому таборі в м. Кітен, Болгарія.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходив.
Треті особи: орган опіки та піклування Вільнянської міської ради, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району,будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень(а.с.122-123 ) до апеляційного суду не з`явились, на адресу апеляційного суду надійшла заява від органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району,в якій просять розглядати справу бех їх участі та прийняти судове рішення в інтересаї дитини з урахуванням наданиї доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності третіх осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з  наданих суду доказів, не вбачається винної поведінки батька та свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків. За матеріалами даної справи відсутність участі у вихованні дитини через проживання батька в іншому місці, наявність у нього інших малолітніх дітей, не може свідчити про злісне ухилення від участі у вихованні дитини, оскільки це об`єктивно ускладнює спілкування та його участь у вихованні. Крім того, відповідач зазначає про те, що він бажає спілкуватись з дитиною, піклуватися про неї, брати участь у вихованні та утриманні у міру можливостей, які нараз обмежені наявністю малолітньої дитини та неприязними відносинами з матір`ю дитини. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження того, що застосування такого крайнього виключного заходу, як позбавлення батька батьківських прав, сприятиме якнайкращим інтересам дитини.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07.09.2013 зареєстрували шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 (а.с. 13).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.06.2015 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 12).

Після розірвання шлюбу їх спільна дитина залишилась проживати із позивачем. 

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.07.2014 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.06.2014 і до досягнення дитиною повноліття. 

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15.10.2020 (а.с. 22-23), ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 та родиною проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За час проживання за вказаною адресою, батько дитини ОСОБА_2 дитину не навідував, участі в житті та вихованні дитини не брав ( а.с. 22-23). 

Згідно листа Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради від 21.05.2020 № 05/01-17, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у травні 2020 року пройшов медичний огляд для оформлення в школу, останнє відвідування лікаря-педіатра 13.05.2020, дитина здорова, проведено чергове щеплення за віком. Дитиною постійно опікується мати та вітчим, які вчасно звертаються за медичною допомогою і виконують призначення лікарів у повному обсязі. А згідно листа Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради від 25.01.2021 № 78/0107, відомостей про біологічного батька дитини – ОСОБА_2 у медпрацівників немає, хлопчика до амбулаторії він не супроводжував, здоров`ям сина не цікавився (а.с. 32, а.с. 120). 

Згідно довідки Позашкільного навчального закладу "Центр дитячої та юнацької творчості Шевченківського району" Запорізької міської ради Запорізької області від 16.06.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує заняття дитячих колективів ПНЗ "ЦДЮТ Шевченківського району", на заняття дитячих колективів дитину приводили, забирали та цікавилися успіхами мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_5 .. Згідно довідки Позашкільного навчального закладу "Центр дитячої та юнацької творчості Шевченківського району" Запорізької міської ради Запорізької області від 21.01.2021 № 21, біологічний батько дитини ОСОБА_2 до закладу позашкільної освіти жодного разу не з`являвся, успіхами ОСОБА_4 не цікавився протягом всього навчання в ПНЗ "ЦДЮТ Шевченківського району". (.с.34, а.сю 150).

Згідно довідки Дошкільного навчального закладу "ясла-садок" № 226 "Парус" Територіального відділу освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради від 23.06.2020 № 01-30/61, ОСОБА_3 з 17.04.2018 відвідував дитячий заклад, перебував у старшій групі № 5 "Віночок". На протязі відвідування у дитячому садку ОСОБА_4 приводила та забирала мама ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_5 . Вихователі до матері зауважень ніколи не мали. Мати та вітчим активно цікавились життям сина, розпитували вихователів за його успіхи, брали участь у батьківських зборах та в житті групи ( а.с. 35). 

Згідно довідки Спортивного клубу "Мотор Січ" від 28.01.2021 № 5, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з вересня 2020 року відвідує басейн СК "Мотор Січ". Зі слів тренера на заняття дитину приводять, забирають, цікавляться успіхами та сплачують за абонемент мама ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_5 . Будь-які інші особи на заняття дитину не приводять, не цікавляться її успіхами та не сплачують за абонемент ( а.с. 126).

Згідно довідки Запорізької гімназії № 93 Територіального відділу освіти Шевченківського району Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради від 25.01.2021 № 97, за повідомленням класного керівника 1-А класу ОСОБА_6 батько ОСОБА_7 , учня 1-А класу, не брав участі у батьківських зборах, не приходив до школи, навчанням, успіхами, поведінкою дитини не цікавився ( а.с. 127). 

Згідно акту обстеження умов проживання від 19.03.2021, ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 та родиною проживає за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі для ОСОБА_7 є окрема ізольована кімната, яка обладнана відповідно до вікових потреб дитини, в наявності диван, стіл для ігор та занять, шафа для речей, іграшки, канцелярське приладдя, засоби особистої гігієни. Матір`ю ОСОБА_1 створено належні умови для проживання, навчання, відпочинку та розвитку дітей ( а.с. 162-163).

З висновку органу опіки та піклування Вільнянської районної державної адміністрації від 05.01.2021 року № 01-36/0012 вбачається, що 11.12.2020 рроку відбулася комічія з питань захисту прав дитини. Комісією встановлено, що з вересня 2014 року дружина перешкоджає ОСОБА_2 у спілкуванні з ОСОБА_4 , він неодноразово намагався поспілкуватись з дитиною, але ОСОБА_1 не дозволяє брати йому повноцінну участь у вихованні малолітнього сина. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 29.01.2015 № 3 було встановлено графік спілкування ОСОБА_2 з сином. Зі слів, ОСОБА_1 обмежила ОСОБА_2 у спілкуванні та побаченнях з дитиною. ОСОБА_2 не погоджується з тим, щоб його позбавили батьківських прав відносно малолітнього сина. Він перебуває у шлюбі з іншою жінкою, має доньок, але усіх трьох дітей любить однаково. Розлучення з ОСОБА_1 ніяким чином не впливає на його ставлення до дитини. Він розуміє свій батьківський обов`язок, намагається утримувати кожну свою дитину, працює, має постійний заробіток, з якого відраховуються аліменти, заборгованості по сплаті аліментів не має. ОСОБА_2 запропонував, якщо проживання ОСОБА_4 з матір`ю є непосильним тягарем, він готовий забрати сина до себе, виховувати його разом з усіма дітьми. Вільнянська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 84-85).

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частинами першою, другою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13).

У рішенні ЄСПЛ від 30 червня 2020 року справі "Ілля Ляпін проти Росії", заява № 70879/11, наголошено на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, приводом для звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , зокрема стала відсутність його участі у вихованні дитини, несплата ним аліментів.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21).

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції правильно погодився з висновком Вільнянскої районної державної адміністрації від 15 січня 2021 року № 01-39/0012, як органу опіки та піклування, звернувши увагу на те, що він містить переконливі висновки щодо не доцільності позбавлення батька батьківських прав. Крім того, комісією встановлено, що з вересня 2014 року ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 29 січня 2015 року № 3 було встановленго графік спілкування ОСОБА_2 з сином.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. 

Зокрема, суд першої інстанції встановив відсутність подання позивачем беззаперечних доказів, ухилення відповідачем від виховання дитини за умови його винної поведінки та свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Напроти, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її виховані, своєчасно сплачує аліменти. 

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач не втратив інтересу до сина ОСОБА_4 .

При цьому, суд першої інстанції вірно виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав судом не встановлені. 

Отже, повно встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також установивши відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого нехтування батьком своїми обов`язками відносно дитини та врахувавши те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, а також, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд першої інстанції інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги ту обставину, що відповідач звертався до комісії з питань захисту прав дитини про встановлення графіку спілкування з дитиною та винної поведінки самої позивачки, яка чиннить перешкоди у спілкуванні батька з сином, тому прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_3 . 

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність достатніх причин для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд першої інстанції діяв у межах своєї дискреції.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа "Мамчур проти України" (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) від 16 липня 2015 року).

Отже, рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим та таким, що прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про несвоєчасну сплату відповідачем аліментів на утримання дитини не є безумовною підставою для позбавлення його батьківських прав.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що відповідач безвідповідально ставиться до здоров`я сина, не зустрічається з сином , не цікавився його розвитком, оскільки за встановлених обставин вони не мають правового значення для правильного вирішення по суті питання про позбавлення батьківських прав. 

ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому це судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 липня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 24 грудня 2021 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.