РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року
м. Рівне

Справа № 569/7529/20
Провадження № 22-ц/4815/286/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді – Шимківа С.С.,
суддів: –  Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Москалик Т.В., 

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року (ухвалене у складі судді Бердія М.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання  прав на користування житловим приміщенням та спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги спадкування,-

       в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання  прав на користування житловим приміщенням та спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги спадкування. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з 26 січня 1991 року і на момент подачі позову перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 .. Після реєстрації шлюбу з відповідачем за рішенням власника домоволодіння, нині померлого ОСОБА_3 , за згодою всіх мешканців будинку по АДРЕСА_1 , вона була вселена та зареєстрована у ньому як член сім`ї відповідача. З моменту реєстрації шлюбу з відповідачем, до складу сім`ї, що вела спільне господарство і разом проживали входили: вона, відповідач і ОСОБА_3 (її свекор). Окремого порядку користування жилим приміщенням між нею та членами сім`ї обумовлено не було. Зазначає, що за час проживання у будинку вона, нарівні із відповідачем та покійним свекром, піклувалася про домоволодіння, вона брала участь у витратах на утримання, поточних ремонтах, утримувала домашніх тварин, вела домашнє господарство, піклувалася про немічного свекра. На час її вселення до будинку, літня кухня та всі господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1 , належали батькові відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що відповідач чинить перешкоди щодо її проживання у вказаному будинку, вимикає теплопостачання, демонтує електропостачання, водопостачання і водовідведення у тих кімнатах, де вона мешкає і створює їй нестерпні умови для існування. Зазначає, що останні десять років перед смертю ОСОБА_3 , з огляду на його хворобу, вона здійснювала піклування про нього та догляд, надавала матеріальне забезпечення, купувала продукти, одяг, несла видатки на поточний ремонт помешкання, де він проживав. Останній рік життя ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані, через похилий вік та тяжку хворобу. У зв`язку з чим звернулася до суду із даним позовом, яким просила суд: визнати за нею право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , з метою проживання; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у проживанні у зазначеному житловому будинку; визнати за нею право на спадкування за законом разом із спадкоємцями ОСОБА_3 першої черги спадкування. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права користування домоволодінням, зобов`язання не чинити перешкод у проживанні в житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги спадкування – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 1680, 40 грн.
У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на надання правової допомоги в розмірі 2500 грн. – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання за нею права користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 , з метою проживання та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити їй у цьому перешкод, обґрунтоване тим, що вона проживає та зареєстрована у спірному будинку зі згоди його власника, а члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями ОСОБА_3 першої черги спадкування місцевий суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими та достатніми доказами сукупності обставин, які відповідно до статті 1259 ЦК України є підставою для зміни черговості спадкування. 
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що 26 січня 1991 року він з ОСОБА_1 зареєстрував шлюб. З того часу, він, ОСОБА_1 та його нині покійний батько - ОСОБА_3 спільно проживати у будинку батька за адресою: АДРЕСА_1 . У 2012 році батько помер і він успадкував зазначений будинок, як єдиний спадкоємець за законом. Зауважує, що між ним та ОСОБА_1 протягом вже довгого періоду часу відсутні будь-які сімейні відносини, спільним побутом вони не пов`язані, а шлюб між ними розірвано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2020 року. Незважаючи на припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 продовжує проживати в його будинку, чим провокує виникнення між ними конфліктних ситуацій. Наголошує, що він, як одноособовий власник спірного домоволодіння, не має можливості вільно користуватися та розпоряджатися ним. Вважає, що позивач вселилася до будинку як член сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Стверджує, що він з ОСОБА_1 спільним побутом не пов`язаний, тому право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Також зауважує, що позивач відмовилася укладати угоду щодо плати за користування житловим приміщенням. 
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 26 січня 1991 року укладено шлюб, який зареєстровано Будинком урочистих подій, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , що видане 26 січня 1991 року. Прізвище дружини після укладення шлюбу " ОСОБА_6 ". 
Після реєстрації шлюбу, сторони почали проживати у будинку батька відповідача - ОСОБА_3 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до відомостей, що зазначені у паспорті ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , що виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 22 квітня 1999 року, вона зареєстрована у АДРЕСА_1 , з 29 лютого 1992 року.
Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , що видане 09 січня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції стверджується, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті ОСОБА_3 право власності на спірний будинок перейшло в порядку спадкування до його сина - ОСОБА_2 ..
Рішенням Рівненського міського суду від 22 травня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. 
У поданій позовній заяві ОСОБА_1 , окрім іншого, просить визнати за нею право користування домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , з метою проживання та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у проживанні у зазначеному житловому будинку.
Колегія суддів не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення зазначених позовних вимог, виходячи з наступного.
Згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.
Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Водночас особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. 
Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права користування спірним домоволодінням та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у проживанні у ньому остання обґрунтовує тим, що вона вселилася до спірного будинку за згоди колишнього власника ОСОБА_3 , а припинення сімейних відносин із теперішнім власником будинку не позбавляє її права на користування даним житловим будинком. Зазначає, що відповідач чинить перешкоди щодо її проживання у спірному будинку, зокрема, демонтовує мережі електропостачання, водопостачання і водовідведення у тих кімнатах, де вона проживає. Також переконана, що відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з метою пошуку підстав для подальшого її виселення з будинку.
Разом з цим, на переконання колегії суддів, наведені позивачем обставини не можуть слугувати підставою для задоволення таких позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 у ході розгляду справи не довела факту порушення права користування житлом, яке полягає у недопущенні до нього з боку відповідача.
При цьому, апеляційний суд констатує, що фізичне видворення і подальший не допуск колишнього/колишньої (чоловіка/жінки) до житла, викидання його/її речей та заміна замків вхідних дверей не приводять до юридичного позбавлення права особи на проживання у цьому житловому приміщенні. 
Такі обставини є підставою для вимог про усунення перешкод в користуванні житлом, однак їх наявність позивачем не доведено. 
Здійснення відповідачем тих чи інших дій щодо комунікацій будинку є правом власника на розпорядження своїм майном та не може обмежуватися з боку колишнього члена сім`ї, який ним користується. 
Припущення позивача щодо намірів відповідача її виселити із спірного будинку не можуть бути підставою для задоволення позову в частині визнання за нею права користування спірним домоволодінням, оскільки право на позов виникає в особи після того, як відповідач порушить її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.
Відповідач не звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 щодо визнання її такою, що втратила право на користування спірним будинком, зняття її з реєстрації, виселення.
Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення зазначених позовних вимог, оскільки відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.
В задоволенні позовних вимог у цій частині – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 2520,60 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                 Гордійчук С.О. 
                Хилевич С.В.