ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1583/22 Справа № 932/1874/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

       У лютому 2020 року акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” (далі — АТ КБ “ПриватБанк”) звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 21 вересня 2006 року між АТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_2 було укладено договір №106062, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 7 500 доларів США на строк до 21 вересня 2011 року. 
       Вказували, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 21 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №062-2.
       Зазначали, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав та допустив заборгованість, тому 02 січня 2020 року на адресу позичальника та поручителя надіслано відповідну вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань.
       Посилаючись на те, що станом на 21 грудня 2019 року за кредитним договором існує заборгованість у загальному розмірі 192 363,41 долари США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 16 700 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 109 293,27 долари США, з врахуванням того, що законодавством на передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, просили суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2006 року №106062, станом на 21 грудня 2019 року, у загальному розмірі 16 700 доларів США, що становить заборгованість за тілом кредиту та судові витрати. 
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року позов АТ КБ “ПриватБанк” задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , правонаступник померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією спадкової справи №9/2021 та інформаційною довідкою зі спадкового реєстру №67518955 від 29 листопада 2021 року (а.с.126-145), посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не доведені заявлені позовні вимоги. Наголошував на тому, що за кредитним договором, укладеним між банком та його батьком, обумовлена сума кредитних коштів була визначена у розмірі 7 500 доларів США, а докази отримання грошових коштів у розмірі 16 7000 доларів США позивачем не надані. Документами, які встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, які позивачем також не надані. 
       13 січня 2022 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказували, що позовні вимоги доведені. 28 вересня 2006 року між ними та позичальником підписано договір про внесення змін №1 до кредитного договору №106062 від 21 вересня 2006 року. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню виходячи з наступного. 
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 вересня 2006 року ОСОБА_2 уклав з позивачем кредитний договір №106062, за умовами якого отримав кредит у розмірі 7 500 доларів США на термін користування до 21 вересня 2011 року.         Відповідно до даного кредитного договору банк повністю та в строки виконав зобов`язання по даному договору перед відповідачем, видав йому зазначені грошові кошти. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, а також інших витрат згідно умов договору (а.с.9-12).
       В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №106062 від 21 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №062-2 від 21 вересня 2006 року (а.с.13).
       Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за умовами кредитного договору належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 21 грудня 2019 року банком рахується заборгованість у загальному розмірі 192 363,41 долар США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 16 700 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 109 293,27 доларів США.
       Позивач листами-вимогами №30.1.0.0/2-60918DNDZL649 від 02 січня 2020 року сповіщав відповідачів про наявність кредитної заборгованості та просив повернути зазначену заборгованість, однак зазначені листи-вимоги залишились поза увагою відповідачів. Кредитну заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» не погашено.
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не виконують зобов`язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку договором, тому позовні вимоги банку  про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню в повному обсязі. 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов
та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.        Згідно частини 1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
       Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
       Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
       Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
       У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 16 700 доларів США, звернувся до суду з даним позовом 17 лютого 2020 року та надав розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 21 грудня 2019 року, копію кредитного договору №106062 від 21 вересня 2006 року, укладеного між ними та позичальником ОСОБА_2 , копію додатку №1 до договору, копію договору про внесення змін №1 від 28 вересня 2006 року до кредитного договору №106062 від 21 вересня 2006 року, копію додатку №2 від 28 вересня 2006 року до кредитного договору №106062 від 21 вересня 2006 року, копію договору поруки №062-2 від 21 вересня 2006 року, копію договору про внесення змін №1 від 28 вересня 2006 року до договору поруки №062-2 від 21 вересня 2006 року, розрахунок заборгованості, повідомлення, в якому зазначено про те, що банк звернеться у найближчий час до суду (а.с.4,6,7,9-10,11,11 зв.,12,13,13 зв.). 
       Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
       Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
       Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
       Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
       До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем до позову не було долучено меморіального ордеру чи виписки за кредитним договором, на чому наголошував і ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі.
       При цьому долучена вже до відзиву на апеляційну скаргу від 13 січня 2022 року виписка з 21 вересня 2006 року по 05 січня 2022 року по рахункам НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (в той час коли кредитний договір №106062 від 21 вересня 2006 року був укладений на строк до 21 вересня 2011 року) та меморіальні ордери (а.с.153-300), з яких, згідно відзиву на апеляційну скаргу, вбачається факт отримання позичальником кредитних коштів, не може бути прийнята до уваги колегією суддів з огляду на наступне. 
       Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
       Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).
       Надаючи відповідний доказ суду апеляційної інстанції без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, апелянт поважність причин неподання до суду першої інстанції вказаного доказу не зазначає, в той же час колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, в той час як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали.
       Таким чином, враховуючи не наведення позивачем причин неподання відповідного доказу до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом попередньої інстанцій, з огляду на положення статті 367 ЦПК України.
       Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
       Зважаючи, що позивачем є юридична особа – банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
       З врахуванням обставин даної справи, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для  задоволення позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
       У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Отже, з позивача на користь ОСОБА_4 слід стягнути судові витрати по справі, які складаються з судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 8 762,49 грн. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –        
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 

       Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення. 

       У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити. 

       Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 8 762,49 грн. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.