ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2022 року                                
м. Харків
справа № 617/668/15-ц
провадження № 22-ц/818/95/22
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді Тичкової О.Ю.,
суддів: Маміної О.В., Котелевець А.В., 
за участю секретаря судового засідання Жмай Ю.С.
учасники справи:
позивач – Заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вовчанське лісове господарство»,
відповідачі – Вовчанська районна державна  адміністрація Харківської області, ОСОБА_1 , Реєстраційна служба Вовчанського районного управління юстиції, 
інші учасники справи:
треті особи: ОСОБА_2 , Відділ Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Вовчанського районного суду Харківської області, ухвалене 07 грудня 2015 року у складі судді Ворона С.В., -
УСТАНОВИВ:
У квітні 2015 року заступник прокурора Харківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вовчанське лісове господарство» з позовом, у якому просив визнати недійсними та скасувати: розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області (надалі Вовчанська РДА) від 21 листопада 2012 року № 660 та від 19 липня 2013 року № 174, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером 6321655800:01:005:0113 від 31 липня 2013 року № 4627264 та від 29 січня 2014 року № 10444230; зобов`язати реєстраційну службу Вовчанського районного управління юстиції (надалі РС Вовчанського РУЮ) внести запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування запису про право власності від 31 липня 2013 року № 4627264 та від 29 січня 2014 року № 10444230, витребувати земельну ділянку із незаконного володіння ОСОБА_1 площею 0,0875 га (кадастровий номер 6321655800:01:005:0113 ) на користь ДП «Вовчанське лісове господарство».(т.1 а.с. 11-12)
В обґрунтування позову посилався на те, що  на підставі розпорядження голови Вовчанської РДА від 21 листопада 2012 року № 660  та від 19 липня 2013 № 174 року ОСОБА_2  передано у власність земельну ділянку площею 0,0875 га із земель запасу рекреаційного призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області, для індивідуального дачного будівництва. 31 липня 2013 року за  ОСОБА_2  зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку за кадастровим номером 6321655800:01:005:0113 (надалі Земельна ділянка) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4627264. 
29 січня 2014 року ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_1 договір купівлі – продажу, за умовами якого продала Земельну ділянку ОСОБА_1 ОСОБА_2 набула право власності на Земельну ділянку з порушенням установленого законом порядку, оскільки на час відчуження Земельна ділянка перебувала в державній власності та належить до земель лісового фонду. 
Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 7 грудня 2015 року позов заступника прокурора Харківської області задоволено. Скасовано розпорядження голови Вовчанської РДА № 660 від 21 листопада 2013 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі їх у власність для індивідуального дачного будівництва» в частині надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва. Скасовано розпорядження голови Вовчанської РДА № 174 від 19 липня 2013 «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі їх у власність 88 громадянам для індивідуального дачного будівництва за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області» в частині передачі ОСОБА_2 у власність Земельної ділянки вартістю 179 917 грн. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на Земельну ділянку від 31 липня 2013 року № 4627264 та від 29 січня 2014 року № 10444230, зобов`язано внести відповідний запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 та передано ДП «Вовчанське лісове господарство» Земельну ділянку. Стягнуто з Вовчанської РДА на користь держави судовий збір у розмірі 2 698 грн. 76 коп. Заборону вчинення дій по відчуженню Земельної ділянки запис про обтяження 11219847 від 17 вересня 2015 року скасовано.
Не погодившись з рішенням суду заступник голови Вовчанської РДА подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині стягнення судового збору з Вовчанської РДА змінити. В обґрунтування посилається на те, що на час подачі позову органи прокуратури були звільнені від сплати судового збору, тому судових витрат не понесли. Вовчанська РДА також була звільнена від сплати судового збору на час подачі позовної заяви.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в частині позовних вимог щодо витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 та її передачі ДП «Вовчанське лісове господарство» відмовити, в іншій частині просив закрити провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України).
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що справа в частині оскарження розпоряджень Вовчанської РДА та скасування державної реєстрації належить до юрисдикції адміністративних судів. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем Земельної ділянки, що не було враховано судом при її витребуванні.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та Вовчанської РДА були задоволені частково. Рішення суду скасоване, у задоволенні позову заступника прокурора відмовлено (т.2 а.с. 184-189).
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведена належність Земельної ділянки до земель лісового фонду. Зокрема, відсутні належним чином оформлені планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які б підтверджували належність Земельної ділянки до лісового фонду, а також будь-які документи щодо відведення та закріплення Земельної ділянки за будь-якими лісовпорядними організаціями.
Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року рішення апеляційного суду від 12 жовтня 2017 року скасоване, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова мотивована тим, що на підтвердження належності Земельної ділянки до земель лісового фонду були надані лист 
«Харківська Державна лісовпорядна експедиція» від 19 березня 2015 року № 128, схема меж Старосалтівського лісництва кварталу № 103, викопіювання з планшету лісовпорядкування (Старосалтівського лісництва кварталу № 103) тощо, які судом апеляційної інстанції не враховані. При цьому рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2017 року в справі № 635/5773/16-ц, на яке посилався суд, не встановлений факт виключення Земельної ділянки з кварталу № 103 Старосалтівського лісництва. Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не перевірив матеріалів лісовпорядкування щодо правового статусу Земельної ділянки. Суд не з`ясував чи мало ДП «Вовчанське лісове господарство» на час проведення експертизи виправлений планшет кварталу № 103 Старосалтівського відповідно до рішенням Харківського районного суду від 18 травня 2017 року у справі № 635/5773/17, чи був уповноважений Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса проводити експертизу у справі щодо спірної земельної ділянки, оскільки відповідно до пояснень ДП «Вовчанське лісове господарство» питання перетину меж земельних ділянок з межами земель лісогосподарського призначення на підставі планшетів лісовпорядкування може виконувати тільки Державне підприємство «Харківська державна лісовпорядна експедиція». Судом не було встановлено власника спірної земельної ділянки на час виникнення спірних правовідносин, до компетенції якого входило право розпорядження цією земельною ділянкою, відповідно не встановлено належним чином, чи є законною передача у власність  ОСОБА_2  земельної ділянки загальною площею 0,0875 га, розташованої за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області. Судом були спростовані доводи позивача, що Земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею – без прийняття ним відповідного рішення, що був відсутній вияв волі повноважної особи на її відчуження. Таким чином, апеляційний суд не перевірив докази, які вказують на належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, залишив поза увагою те, що висновок експерта є лише одним із доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами, невірно застосував норми права та дійшов передчасного висновку, що наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову.
Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах

доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Стосовно позовних вимог, заявлених в інтересах Державного підприємства «Вовчанське лісове господарство» колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.
Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (тут і далі – в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з абзацом першим частини другої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.
Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
З наведених норм випливає, що прокурор наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді лише двох суб`єктів права – громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) та держави, і не наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді інших суб`єктів права.
За висновками Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18, пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (провадження № 12-245гс18, пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункт 8.5) та інші).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19, пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс 19, пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункти 8.10, 8.12).
При цьому міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 (провадження № 12-11гс21)). Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду – орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор.
На відмінну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права – учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19, пункт 62). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 71)).
Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.
Виходячи з викладеного колегія суддів наголошує про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства, що також викладено у пункті 8.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21)).
У зв`язку з цим позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог, вищезазначене викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16 (провадження 14-2цс21).
Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині із підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо  позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Отже, судове рішення підлягає скасуванню в частині розгляду по суті позову прокурора, поданого в інтересах Державного підприємства «Вовчанське лісове господарство» із залишенням позову без розгляду в зазначеній частині.
У зв`язку із цим нижче у цій постанові розглядаються лише позовні вимоги прокурора, подані в інтересах держави.
Щодо позовних вимог до реєстраційної служби Вовчанського районного управління юстиції колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи свідчать, що спір у Заступника прокурора Харківської області, який діє в інтересах  держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства виник з ОСОБА_1 , тому реєстраційна служба Вовчанського районного управління юстиції є неналежним відповідачем, тому у задоволенні позовних вимог до останнього суду необхідно було відмовити саме із зазначеної підстави.
Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 21 квітня 2021 року у справі № 613/129/16-ц (провадження№ 61-16726св19)
Стосовно інших позовних вимог, то колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Звертаючись до суду з позовом прокурор мотивував свої вимоги тим, що  на підставі розпорядження голови Вовчанської РДА від 21 листопада 2012 року № 660  та від 19 липня 2013 № 174 року ОСОБА_2  передано у власність земельну ділянку площею 0,0875 га із земель запасу рекреаційного призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області, для індивідуального дачного будівництва. 31 липня 2013 року за  ОСОБА_2  зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку за кадастровим номером 6321655800:01:005:0113 (надалі Земельна ділянка) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4627264. 29 січня 2014 року ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_1 договір купівлі – продажу, за умовами якого продала Земельну ділянку ОСОБА_1 ОСОБА_2 набула право власності на Земельну ділянку з порушенням установленого законом порядку, оскільки на час відчуження Земельна ділянка перебувала в державній власності та належить до земель лісового фонду.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Тлумачення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).
У пункті 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року за №1697-VII.
Частиною 4 статті 56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Таким чином, для перевірки наявності підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави суду слід перевірити, а прокурору в позовній заяві необхідно обґрунтувати, чи вимагають захисту реальні державні інтереси та чи є передбачені ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Отже, на думку колегії суддів, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
За таких обставин, з урахуванням предмету спору, прокурором належним чином обґрунтована наявність порушень інтересів держави.
Судовим розглядом встановлено, що розпорядженням Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області № 660 від 21 листопада 2012 року надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель запасу рекреаційного призначення у власність громадянам в кількості 88 чоловік для індивідуального дачного будівництва, які розташовані за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області.(т.1 а.с. 14).
Розпорядженням Вовчанської районної державної адміністрації Харківської № 174 від 19 липня 2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, площею 7,8570 га із земель запасу рекреаційного призначення для передачі у власність 88 громадянам для індивідуального дачного будівництва, які розташовані за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області.(т. 1 а.с.19).

Відповідно до Додатку до розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації № 174 від 19.07.2012, до списку громадян в кількості 88 чоловік внесена ОСОБА_2 (т.1 а.с. 20).

На підставі зазначеного розпорядження Вовчанської районної державної адміністрації  ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку, кадастровий номер 6321655800:01:005:0113, загальною площею 0,0875 га із земель запасу рекреаційного призначення для індивідуального дачного будівництва, розташовану за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області та внесено відомості про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2013 за № 4627264.

29.01.2014 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області за № 86, Пархоменко О.С. відчужено зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 29.01.2014 за № 10444230 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку, площею 0,0875 га з кадастровим номером  6321655800:01:005:0113 зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с. 13).

Згідно з договором оренди земельної ділянки  серії ВАА № 849371, укладеного 19.08.2002 між  Вовчанською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ «Синтез Блеск», зареєстрованого за № 2821, ТОВ «Синтез Блеск» передано в дострокове, платне володіння і користування земельну ділянку із земель лісового фонду, площею 8,33 га, яка знаходиться за межами населених пунктів на землях Старосалтівського лісництва Вовчанського держлісгоспу (квартал 103, виділ 4,8,9,10,11) на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району, Харківської області.)Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановлено законом порядку, знаходиться у якісному стані - вкрита лісом, відповідно до довідки  Вовчанського районного відділу земельних ресурсів Харківської області № 359 від 01.08.2002 \року. (т.1 а.с. 77
Згідно з договором оренди земельної ділянки серії ВАА № 849367, укладеного 02.08.2002 між  Вовчанською районною державною адміністрацією Харківської області та ТОВ «Телесенс КСЦЛ Україна», зареєстрованого за № 2641, ТОВ «Телесенс КСЦЛ Україна» передано в дострокове, платне володіння і користування земельну ділянку із земель лісового фонду, площею 0,67 га, яка знаходиться за межами населених пунктів на землях Старосалтівського лісництва Вовчанського держлісгоспу (квартал 103, виділ 4,10,11) на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району, Харківської області. Земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановлено законом порядку, знаходиться у якісному стані, вкрита лісом, відповідно до довідки  Вовчанського районного відділу земельних ресурсів Харківської області № 359 від 01.08.2002 .(т.1 а.с.83-84).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що земельна ділянка ОСОБА_2 відноситься до земель ДП «Вовчанське лісове господарство (Старосалтівське лісництво, квартал 103, виділ 19). 
Згідно листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» № 128 від 19.03.2015 земельні ділянки ТОВ «Телесенс», а також земельні ділянки громадян, які надані для індивідуального дачного будівництва знаходяться в кв. 103 виділ 8-9; 11; 15-22; 28-29.(т.1 а.с. 15)
Матеріали справи також містять схему розташування земельної ділянки ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 18,т.3 а.с.22), викопіювання з лісовпорядного планшету 2010 року (т. 1, а.с. 72). та 2017 року (т.3 а.с. 22 зворотня сторона)
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частинами 1, 2 статті 116 ЗК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частина 2 статті 3 ЗК України визначає, що відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини 1 статті 19 ЗК України).
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Відповідно до частини 2 статті 1 Лісового кодексу (далі – ЛК) України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
Відповідно до статті 48 ЛК України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Статтею 21 ЗК України визначено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина 2 зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (пункт 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №617/964/15-ц (провадження №61-16466сво18) вказано, що «громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами».
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 4 частини 1 статті 31 ЛК України ( у редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належало, зокрема передання у власність, надання у постійне користування для ведення лісового господарства земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території.
Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.
Частина 6 статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами 5, 9 цієї статті.
Відповідно до частини 5 статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною 9 цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).
Згідно частини 9 статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами 5-8 цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.
Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.
Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3, 5 п. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно п. 2 ч. 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються в т. ч. на підставі висновків експертів.
Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналогічні положення норм цивільного процесуального законодавства діяли в редакції ЦПК України, яка була чинною до 15 грудня 2017 року (час пред`явлення до суду позову).
Згідно із п.п. 1- 3 ч. 1 ст. 43, п. 1 ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники справи мають право, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року за клопотанням ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , призначено по справі судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. Бокаріуса., на вирішення якої були поставлені наступні питання: чи знаходиться земельна ділянка площею 0,0875 га, кадастровий номер 6321655800:01:005:0113, що розташована: Харківська область, Вовчанський район, сщ/рада Старосалтівська, на території земель лісового фонду (категорія земель «Ліси та інші лісовкриті площі» Старосалтівського лісництва Державного підприємства «Вовчанське лісове господарство»? Якщо так, то в якій частині? Витрати, пов`язані з проведенням експертизи, покладено на ОСОБА_1 
02.04.2021 до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення про зняття експертизи з виконання у зв`язку з не проведеною оплатою грошових коштів за проведення експертизи.(т. 4 а.с. 180).
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав (ч. 5 ст. 12 ЦПК України)
Наданий позивачем на підтвердження заявлених вимог до суду лист ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» № 128 від 19.03.2015 (т. 1, а.с. 15), відповідно до змісту якого земельні ділянки ТОВ «Телесенс», а також земельні ділянки громадян, які надані для індивідуального дачного будівництва знаходяться в кв. 103 виділ 8-9; 11; 15-22; 28-29, а також викопіювання з планшету викопіювання з лісовпорядного планшету 2015 року(т. 1, а.с. 72). тощо – відповідачем не спростовано.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель ДП «Вовчанське лісове господарство (Старосалтівське лісництво, квартал 103, виділ 19). 
Згідно листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» № 128 від 19.03.2015 земельні ділянки ТОВ «Телесенс», а також земельні ділянки громадян, які надані для індивідуального дачного будівництва знаходяться в кв. 103 виділ 8-9; 11; 15-22; 28-29.
Матеріали справи також містять схему розташування спірної земельної ділянки (т. 1, а.с. 18, т.3 а.с. 22), викопіювання з лісовпорядного планшету 2017 року (т.3 а.с. 22). .
Зі схеми розташування земельної ділянки ОСОБА_2 (кадастровий номер 6321655800:01:005:0113), загальною площею 0,0875 га, відносно земель лісогосподарського призначення ДП «Вовчанське лісове господарство» (кв. 103, Старосалтівського л-ва), на території Старосалтівської об`єднаної територіальної громади Вовчанського району Харківської області (т. 3, а.с. 22), убачається, що земельна ділянка ОСОБА_2 повністю вкрита лісом та знаходиться у межах лісового масиву.
Право постійного користування ДП «Вовчанське лісове господарство» спірною земельною ділянкою підтверджується планово-картографічними матеріалами, а саме: копією планшету лісовпорядкування Старосалтівського лісництва (квартал 103) за 2010 рік, планами лісонасаджень, викопіюваннями матеріалів лісовпорядкування, згідно яких спірна земельна ділянка розташована у межах кварталу №103 Старосалтівського лісництва ДП «Вовчанське лісове господарство», відноситься до категорії земель лісогосподарського призначення. Указані матеріали лісовпорядкування, у тому числі планшет, який є складовою частиною матеріалів лісовпорядкування, є офіційними чинними документами, які з огляду на положення пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України підтверджують право державного підприємства на раніше надані землі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність прокурором факту належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Надані позивачем докази, в супереч вимог ст.ст.12,81 ЦПК України стороною відповідача не спростовані.
Суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права що їх регулюють.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном .
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до частини 1 та 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, у відповідності до вимог ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна.
На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення ч. 1 ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Зазначені правові висновки були зроблені Верховним Судом у справах, що виникли з аналогічних правовідносин, та викладені у постановах від 20.05.2020 у справі № 522/11473/15-ц, від 29.04.2020 у справі № 754/4108/18-ц, від 04.06.2020 у справі № 643/3144/17, від 04.11.2020 у справі № 761/46240/16-ц.
При цьому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово - правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи земельна ділянка кадастровий номер 6321655800:01:005:0113 належала державі та вибула з її володіння поза її волею. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову прокурора про витребування спірної земельної ділянки з володіння останнього набувача – ОСОБА_1 .
З огляду на вищезазначене доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності рішення суду знайшли своє підтвердження лише в частині вирішення судом позовних вимог прокурора в інтересах ДП та задоволення позову до Реєстраційної служби Вовчанського районного управління юстиції. В іншій частині викладені апелянтом доводи рішення суду не спростовують, оскільки воно ухвалене на підставі повно встановлених обставин у справі та відповідає вимогам закону. 
Стосовно доводів Вовчанської районної адміністрації в частині стягнення з неї судових витрат та стосовно того, що остання була звільнена від сплати судового збору то колегія суддів зазначає.
Відповідно до ч. 15 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» ( в редакції чинній на момент подання позову) від сплати судового збору звільняються органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування - за подання позовів щодо спорів, пов`язаних з відчуженням земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.
В даній справі Вовчанська районна адміністрація є відповідачем по справі, а тому не можливо застосувати зазначену норму до цих правовідносин.
Проте відповідно до частин 1 та 3 статті 88  ЦПК (в редакції, що діяла під час розгляду в суді першої інстанції) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. 
Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як вбачається з матеріалів справи в даній справі є декілька відповідачів, тому у разі задоволення позову судовий збір стягується з кожного з відповідачів. Отже суд помилково стягнув судовий збір лише з Вовчанської районної адміністрації. Тому апеляційна скарга Вовчанської районної адміністрації підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні. 
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про судовий збір»  судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.
Позивач, заступник прокурора Харківської області, був звільнена від сплати судового збору за подачу позовної заяви на підставі ч.11 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення з позовом). 
Оскільки позовні вимоги заступник прокурора Харківської області. задоволено частково, то судовий збір з Вовчанської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 на користь держави належить стягнути з кожного 1021,38 грн. судового збору за подання позовної заяви.
З огляду на вищевикладене апеляційні скарги ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а рішення суду зміні. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 391 ЦПК України, суд-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну  скаргу   ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області задовольнити частково. 
Рішення Вовчанського районного суду Харківської області, від 07 грудня 2015 року в частині позовних вимог заявлених в інтересах Державного підприємства «Вовчанське лісове господарство» скасувати. Позов у цій частині залишити без розгляду. 
Рішення суду в частині позовних вимог до Реєстраційної служби Вовчанського районного управління юстиції- скасувати та в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити. 
Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з Вовчанської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 на користь держави з кожного 1021 (одну тисячу двадцять одну) гривню 38( тридцять вісім) копійок судового збору за подання позовної заяви.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 лютого 2022 року.
Головуючий                                                                         О.Ю. Тичкова
Судді                                                                                О.В. Маміна
А.В. Котелевець