Постанова
Іменем України 
 
12 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 640/14229/15-ц
провадження № 61-16739св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. С., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 13 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір. 
 
За умовами цього договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 17 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом на термін до 11 серпня 2017 року. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином. 
 
Проте, на переконання позивача, ОСОБА_1 не виконав обов'язок з повернення кредитних коштів, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість у розмірі 35 194,72 дол. США.
 
ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № HAE2GA00000027 у розмірі 35 194,72 дол. США, що еквівалентно 744 720,30 грн, та судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право вимоги за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № HAE2GA00000027 було переуступлено від АТ КБ «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі також - ПАТ «А-Банк»). Позивач не довів правомірність нарахування відповідачу заборгованості.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року скасовано і прийнято нову постанову про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 457,48 дол. США. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів, пені, комісії та штрафних санкцій відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що на підтвердження факту переходу права вимоги за договором кредиту від ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк» позивач надав до суду копію договору факторингу від 01 листопада 2007 року № 1.
Згідно з наданими відповідачем копіями платіжних квитанцій за період з вересня 2007 року до листопада 2013 року він вносив грошові кошти на виконання зобов`язань за договором кредиту на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк».
ПАТ КБ «ПриватБанк» надало виписки про наявність транзитного (основного) рахунку ПАТ «А-Банк», які підтверджують зарахування платежів за договором кредиту.
На підтвердження перерахування ПАТ «А-Банк» заборгованості за договором кредиту ПАТ «А-Банк» надало до суду копії платіжних доручень від 03 червня 2014 року на суму 12 290,52 дол. США із зазначенням ПАТ КБ «ПриватБанк» як платника, а ПАТ «А-Банк» - як банка платника та одержувача платежу.
ПАТ КБ «ПриватБанк» надало також докази зворотного відступлення йому права вимоги за кредитним договором від ПАТ «А-Банк» у вигляді копії додаткової угоди від 25 квітня 2014 року № 1 до договору факторингу від 01 листопада 2007 року № 1 та акта прийому-передачі договорів і розрахунок заборгованості від 03 червня 2014 року.
Згідно з випискою із рахунку ОСОБА_1 кошти за договором кредиту з 19 вересня 2007 року надходили до ПАТ КБ «ПриватБанк», з 28 грудня 2007 року надходили до ЗАО «А-Банк», а з 03 червня 2014 року заборгованість за договором кредиту знову була повернута ПАТ КБ «ПриватБанк».
Таким чином, на момент звернення до суду з указаним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» є належним кредитором ОСОБА_1 
09 липня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язань за договором кредиту та звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 .
Відповідно до позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у справі № 640/15130/13-ц станом на 15 серпня 2013 року заборгованість ОСОБА_1 за договором кредиту становить 12 517,83 дол. США, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 9 928,49 дол. США, за відсотками за користування кредитом - 936,56 дол. США, комісії за користування кредитом - 306,00 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язання та штрафів - у розмірі 31,29 дол. США (фіксована частина) та 594,60 дол. США (процентна складова).
Кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом до певної дати - 09 серпня 2013 року (з тридцятого дня від дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним).
У такому разі має бути застосована вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
ПАТ КБ «ПриватБанк» мало право нараховувати проценти, комісію та штрафні санкції за кредитним договором до 09 серпня 2013 року, однак станом на цю дату заборгованість за такими платежами відсутня, стягненню вони не підлягають.
Умови, викладені у пункті 7.1 договору кредиту, за якими ОСОБА_1 як позичальник повинен сплачувати на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» винагороди за надання фінансового інструменту, є нікчемними. З огляду на сплачені ОСОБА_1 на виконання указаного пункту грошові кошти, суму заборгованості за кредитом визначено апеляційним судом у розмірі 5 457,48 дол. США.
Посилання представника відповідача на пропуск ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності спростовується матеріалами справи, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося о суду з позовом 17 серпня 2015 року, а останній платіж відповідачем було здійснено 04 листопада 2013 року.
Апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» та позов визнані судом обґрунтованими на 15,51 %, при поданні позову банк сплатив 3 654,00 грн, при поданні апеляційної скарги - 4 019,40 грн. Тому з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 1 190,15 грн судового збору ((3654*15,51%) + (4019,4*15,51%)).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року залишити в силі.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не довів, що він є належним позивачем, а також правомірність нарахування заборгованості відповідачу.
Порушивши вимоги частини третьої статті 367 ЦПК України, апеляційний суд без належних правових підстав долучив нові докази у справі, які стосуються зворотного відступлення права вимоги за кредитним договором від ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк.
Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в обсязі 15,51 % від загального розміру позовних вимог, суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_1 у стягненні на його користь судових витрат, понесених ним як сплата за проведення судово-економічної експертизи.
Також апеляційний суд не звернув увагу на висновок судово-економічної експертизи в тій частині, що позивач безпідставно збільшив заборгованість за кредитом на 913,15 дол. США у вигляді сплати страхових внесків. У зв`язку з викладеним, на переконання відповідача, остаточний розрахунок заборгованості за кредитом повинен бути зменшений на 913,15 дол. США.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» до суду не подавало.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Кузнєцова В. О., Жданової В. С., Ігнатенка В. М. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано з Київського районного суду м. Харкова цивільну справу № 640/14229/15-ц.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від  14  січня 2021 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В. Визначено суддів, які входять до складу колегії суддів: Воробйова І. А., Лідовець Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
13 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № HAE2GA00000027, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 17 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом на термін до 11 серпня 2017 року (т. 1, а. с. 10-12).
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № HAE2GA00000027. За умовами договору іпотеки ОСОБА_1 на забезпечення виконання ним умов договору кредиту щодо повного та своєчасного повернення кредитних коштів та сплати всіх належних платежів передав в іпотеку банку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з підпунктом 18.1 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язався застрахувати предмет іпотеки (т. 1, а. с. 61-63).
 
01 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладений договір факторингу, відповідно до якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» відступило ПАТ «А-Банк» свої права вимоги за кредитними договорами, укладеними, у тому числі з відповідачем ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 244-247).
 
На підтвердження факту переходу права вимоги за договором кредиту від 13 серпня 2007 року № HAE2GA00000027 від ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк» надана копія договору факторингу  від 01 листопада 2007 року № 1.
Згідно з копіями платіжних квитанцій, наданих до суду ОСОБА_1 , протягом вересня 2007 року - листопада 2013 року він вносив грошові кошти на виконання зобов`язань за договором кредиту на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» (т. 2, а. с. 49-119).
 
Відповідно до виписок, наданих ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційним судом встановлено наявність транзитного (основного) рахунку ПАТ «А-Банк», що підтверджує зарахування платежів за договором кредиту (т. 3, а. с. 137-151).
 
На підтвердження перерахування ПАТ «А-Банк» заборгованості за договором кредиту ПАТ «А-Банк» надало до суду копії платіжних доручень від 03 червня 2014 року на суму 12 290,52 дол. США із зазначенням ПАТ КБ «ПриватБанк» як платника, а ПАТ «Акцент-Банк» - як банка платника та одержувача платежу (т. 4, а. с. 71-74, 76, 77).
 
Відповідно до додаткової угоди від 25 квітня 2014 року № 1 до договору факторингу від 01 листопада 2007 року № 1 (т. 3, а. с. 73-75), акта прийому-передачі договорів та розрахунку заборгованості від 03 червня 2014 року (т. 3, а. с. 68-72), ПАТ «А-Банк» у зворотному порядку відступило ПАТ КБ «ПриватБанк» право вимоги за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № HAE2GA00000027.
 
Відповідно до пункту 1 додаткової угоди від 25 квітня 2014 року № 1 до договору факторингу від 01 листопада 2007 року № 1 підпункт 1.1 цього договору доповнено пунктами 10-14. За змістом доданих положень, у разі невиконання боржниками (іпотекодавцями) будь-яких умов за договорами про іпотечний кредит і/або за договорами іпотеки, фактор має право вимагати від клієнта зворотного відступлення права вимоги, які були відступлені клієнтом за цим договором. Додаткова угода містить загальну суму зворотного викупу за всіма вимогами та формулу визначення вартості зворотного відступлення (т. 3, а. с. 73-75).
 
Згідно з випискою із рахунку ОСОБА_1 кошти за договором кредиту з 19  вересня 2007 року надходили до ПАТ КБ «ПриватБанк», з 28 грудня 2007 року - до ЗАО «А-Банк» та з 03 червня 2014 року заборгованість за договором кредиту знову була повернута ПАТ КБ «ПриватБанк» (т. 3, а. с. 58-62).
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2014 року у справі № 640/15130/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № HAE2GA00000027 в розмірі 12 517,83 дол. США, що еквівалентно 100 017,43 грн: 
- звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 32,50 кв. м, житловою площею 16,80 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 13 серпня 2007 року № HAE2GA00000027) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;
-  виселено ОСОБА_1 з квартири (предмет іпотеки), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;
-  вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2014 року у справі № 640/15130/13-ц рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову. 
 
Указаними судовими рішеннями встановлено, що 09 липня 2013 року (згідно із поштовим реєстром) ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 вимогу від 27 червня 2013 року № 30.1.0/2-274 про дострокове виконання зобов`язань за договором кредиту.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 378/305/18 (провадження № 61-46239св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18), від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах вимог касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в цілому відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 стосуються насамперед його незгоди із розміром заборгованості та правомірністю набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» від ПАТ «А-Банк» права вимоги за кредитним договором від 13 серпня 2007  року № HAE2GA00000027, яке раніше було відступлено ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ПАТ «А-Банк». 
Водночас ОСОБА_1 не заперечує неналежного виконання ним зобов`язань за кредитним договором та сам факт наявності кредитної заборгованості. 
 
Апеляційний суд, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із доведеності факту, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є дійсним кредитором ОСОБА_1 , а отже, належним позивачем у справі, а також, що розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 5 457,48 дол. США.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду. 
 
Так, на підтвердження факту переходу права вимоги за договором кредиту від ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк» позивач надав до суду першої інстанції копію договору факторингу від 01 листопада 2007 року № 1. 
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що зворотне відступлення ПАТ «А-Банк» права вимоги за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № HAE2GA00000027 відбулось 03 червня 2014 року відповідно до додаткової угоди від 25 квітня 2014 року № 1 до договору факторингу від 01 листопада 2007 року № 1 (т , а. с. 73-75), акта прийому-передачі договорів та розрахунку заборгованості від 03 червня 2014 року.
 
Крім того, апеляційним судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом направлення 09 липня 2013 року (згідно із поштовим реєстром) ОСОБА_1 вимоги від 27 червня 2013 року № 30.1.0/2-274 про дострокове виконання зобов`язань за договором кредиту.
 
До суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2013 році звернулось саме ПАТ КБ «ПриватБанк», а не 
ПАТ «А-Банк».
 
З наданих відповідачем копій платіжних документів вбачається, що грошові кошти сплачувались ним на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Отже, повно та всебічно дослідивши всю сукупність обставин справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитор вчиняло дії, спрямовані на погашення ОСОБА_1 кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є належним позивачем у справі, і кредитну заборгованість необхідно стягнути з ОСОБА_1 саме на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Колегія суддів погоджується також із висновком апеляційного суду в частині визначення суми заборгованості у розмірі 5 457,48 дол. США, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Звертаючись у серпні 2015 року до суду із позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» надало до суду розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту від 13 серпня 2007 року № HAE2GA00000027, згідно з яким станом на 10 червня 2015 року заборгованість складала 35 194,72 дол. США, з якої: заборгованість за кредитом - 9 772,76 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 3 659,03 дол. США, заборгованість за комісією за користуванням кредитом - 1 020,00 дол. США, заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором - 19 055,74 дол. США, штрафи - 11,81 дол. США (фіксована частина) та 1 675,38 дол. США (процентна складова).
 
Під час розгляду справи ПАТ КБ «ПриватБанк» не заперечувало, що з боржника ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість, що утворилася станом на 09 серпня 2013 року, і, з урахуванням здійсненого в подальшому погашення заборгованості, вона становить 8 228,45 дол. США.
 
Згідно з пунктом 7.1 кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалось надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 13 березня 2007 року до 11 серпня 2017 року включно у вигляді непоповнюваної кредитної лінії у розмірі 19 064,85 дол. США на ремонт квартири в сумі 17 000,00 дол. США, а також сплату страхових платежів у розмірі 2 064,85 дол. США: у випадках та в порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2. даного договору (т. 1, а. с. 10-12).
 
При остаточному визначенні розміру заборгованості суд апеляційної інстанції врахував також, що за умовами договору кредиту, що є нікчемними, ОСОБА_1 сплатив банку винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2 771,00 дол. США.
 
Висновок апеляційного суду про неправомірність нарахування та стягнення банком винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2 771,00 дол. США відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та підтриманій, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 26 травня 2021 року у справі № 522/7637/15-ц (провадження № 61-9044св19) та у інших.
 
Оскільки умова договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту фактично є нікчемною, то сума боргу за кредитом повинна бути зменшена на розмір сплаченої позичальником винагороди у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, що дорівнює 255,00 дол. США та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця, що дорівнює 2 516,00 дол. США. 
 
Отже, загальна сума заборгованості за договором кредиту, яка підлягає стягненню з позичальника на користь банку, становить 5 457,48 дол. США. 
 
Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про необґрунтованість посилання представника ОСОБА_1 на безпідставне збільшення банком заборгованості за кредитом на 913,15 дол. США (на сплату страхових платежів).
 
На забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 13 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки. Згідно з пунктом 18.1 цього договору іпотекодавець зобов`язався застрахувати предмет іпотеки на узгоджену з іпотекодержателем суму на користь іпотекодержателя від випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, в день укладення цього договору, а також надати іпотекодержателю договір страхування та докази сплати страхового платежу. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування іпотекодавець зобов`язаний продовжити строк його дії у встановленому порядку та надати іпотекодержателю докази цього та сплати страхового платежу (т. 1, а. с. 61-63).
 
За змістом підпункту 2.1.3 договору іпотеки позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до підпункту 2.2.7 даного договору і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно з договорами страхування. Банк за наявності вільних коштів здійснює перерахування кредитних коштів, у випадку непред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит наданий в іноземній валюті, то позичальник доручає банку одержати з каси банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно з підпунктом 2.2.7 даного договору; здійснити продаж іноземної валюти та отримані кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню тільки у випадку пред`явлення позичальником банку документів, що підтверджують сплату чергових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Даний пункт договору виконується лише у випадку укладення договору іпотеки згідно з пунктом 1.3 даного договору або пред`явлення вимог, пов`язаних з особистим страхуванням позичальника.
 
Отже, укладеними між сторонами договором кредиту та договором іпотеки передбачено обов'язок позичальника застрахувати предмет іпотеки та визначено порядок перерахування банком необхідної суми на оплату чергових страхових платежів у разі непред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів у строк, визначений договором.
 
Зазначені положення договору кредиту та договору іпотеки  узгоджуються із статтею 8 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення сторонами договорів, відповідно до якої на іпотекодавця покладений обов'язок застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя. Іпотечним договором на іпотекодавця може бути покладений обов`язок здійснити інші види страхування у зв'язку з передачею нерухомого майна в іпотеку.
 
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитом забезпечено іпотекою, і банк на виконання умов договору кредиту та договору іпотеки здійснював оплату страхових платежів.
Водночас відповідач відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України не надав до суду доказів сплати зазначених платежів особисто.
 
Щодо доводів касаційної скарги про необхідність покладення на позивача частини витрат на оплату проведення судово-економічної експертизи відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог
 
Витрати, пов`язані із проведенням експертизи, - витрати, пов`язані з розглядом справи (пункт 2 частини третьої статті 133 ЦПК України).
 
За змістом пункту 2 частини третьої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
 
Під час вирішення питання про розподіл між сторонами у справі витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, апеляційний суд виходив із того, що висновок судово-економічної експертизи, проведеної у справі, не містить відповіді на питання щодо розміру заборгованості позичальника перед позивачем, тому висновок проведеної експертизи на висновок суду про часткове задоволення позову не вплинув. Апеляційний суд вважав зазначене підставою для покладення відповідних витрат на відповідача як на сторону, за клопотанням якої призначалася експертиза.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду, який належним чином обґрунтував позицію щодо розподілу судових витрат.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                  І. А. Воробйова
 
                                                                                                             Г. В. Коломієць
 
                                                                                                             Р. А. Лідовець
 
                                                                                                             Ю. В. Черняк