ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1680/22 Справа № 201/11546/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою 
                        ОСОБА_1 , 

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова Компанія “Альфа-Гарант” про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - 

ВСТАНОВИЛА: 

ОСОБА_2 у грудні 2020 року звернувся до суду з позовом, пред`явленим до  ОСОБА_1 , визначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору -  ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова Компанія “Альфа-Гарант”, на предмет стягнення з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка відбулась 14 грудня 2019 року за участю водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем “AUDI A6”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та водія ОСОБА_3 , який керував автомобілем “Volkswagen”, державний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_2 , при цьому автомобіль під керуванням ОСОБА_3 продовжив некерований рух та здійснив зіткнення з автомобілем “RENAULT KOLEOS”, державний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 , та автомобілем ВАЗ 21154, державний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_5 , де винним постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року визнано ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, в результаті чого відбулось суттєве пошкодження автомобіля “Volkswagen”, державний номер НОМЕР_2 , належного позивачеві, який для визначення вартості матеріального збитку звернувся жл експерта-автотоварознавця ОСОБА_6 , де останнім проведено огляд пошкодженого автомобіля, на який викликався і ОСОБА_1 , однак не зявився, тому обстеження автомобіля проводилось у його відсутності, та за визначенням експерта-товарознавця вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля “Volkswagen”, державний номер НОМЕР_2 , становить 353 401,58 грн., частину з якого позивачеві відшкодовано за рахунок виплати страхового відшкодування ТДВ СК “Альфа-Гарант” у розмірі 98 000 грн., на підставі чого позивач просить стягнути з ОСОБА_1 , як з винної у ДТП особи, на свою користь різницю матеріальної шкоди, яка не покрита страховою виплатою, у розмірі 255 401,58 грн. та моральну шкоду, яку він оцінює у 10 000 грн. у зв`язку із завданням протиправними діями відповідача позивачеві шкоди немайнового характеру, яка виразилась у суттєвих незручностях, втрати можливості користуватись своїм транспортним засоом та рядом судом процесів (а.с. 3-5).
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 255 401 грн. 58 коп., моральну шкоду у розмірі 2 000 грн., а всього — 257 401 грн. 58 коп.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судовий збір в сумі 2 574 грн. 19 коп. (а.с. 86-88).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суд,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, висновки, зроблені судом, не відповідають обставинам справи, неправильно досліджено докази та невірно надана їм оцінка, враховуючи те, що експертом, при визначенні розміру матеріальної шкоди, не встановлено вартість пошкодженого автомобіля після ДТП, що мало враховуватись відповідно до встановленого порядку відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, оскільки його ремонт є економічно необґрунтованим, та, в силу положень ст. 30 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, такий автомобіля вважається технічно знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту цього автомобіля, встановленого експертом-автотехніком, перевищує його ринкову вартість, внаслідок чого стягуватись повинна сума різниці між між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, що потягло за собою на невірне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у вигляді неналежного його повідомлення про розгляд цієї справи судом. (а.с. 98-100).
ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, 20 січня 2022 року подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив про дослідження судом першої інстанції усіх обставин справи, надання їм вірної правової оцінки, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а аргументи відповідача, на які він посилається в апеляційній скарзі, вважає надуманими та такими, що вводять суд в оману, оскільки відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи, докази чого судом зазначені у судовому рішенні, висновок експерта-товарознавця №7263, який має свідоцтво Центральної експертно - кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України №1382 від 30 жовтня 2009 року, відповідає вимогам діючого законодавства, а відповідач, маючи можливість прибути на огляд автомобіля, який викликався належним чином, такою можливістю на внесення своїх заперечень щодо визначення експертом розміру матеріально шкоди, не скористався, а доводи відповідача та посилання на приписи ст. 30 ЗУ “Про ОСЦПВВНТЗ” не заслуговують на увагу та є недоречними, як і обов`язок експерта встановлювати вартість автомобіля після ДТП. При визначенні розміру моральної шкоди у 2000 грн., суд вірно дійшов висновку, врахувавши втрати позивача немайнового характеру у зв`язку із істотним пошкодженням його автомобіля у вигляді сильного стресу та душевних хвилювань, а відповідач не був позбавлений права на подання письмового відзиву на позов та висловити свою думку на рахунок позовних вимог позивача, що ним вчинено не було. Позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_2  суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2019 року о 14 год. 25 хв. біля будинку № 11 по вул. Запорізьке шосе в м. Дніпрі, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «AUDI A6», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та порушуючи вимоги п. п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, не дотримався безпечної дистанції та швидкості руху, через що вчинив зіткнення з автомобілем VOLKSWAGEN, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , який в свою чергу продовжив некерований рух та здійснив зіткнення з автомобілем «RENAULT KOLEOS», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4 та з автомобілем ВАЗ 21154, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_5 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження із завданням матеріальних збитків їх власникам (а.с.№ 8-9,10-12).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року у справі № 932/18798/19, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП (а.с. № 10-12), отже ці обставини в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування.
             Власником  автомобіля VOLKSWAGEN, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 є  позивач   ОСОБА_2 (а.с. № 6-7).
       Висновком № 7263 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 31 січня 2020 року, встановлена вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Volkswagen Golf», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , пошкодженого унаслідок ДТП, становить 353 401 грн. 58коп. (а.с. № 16-43).
       Листом ТДВ СК «Альфа -Гарант» від 27 жовтня 2020 року № 12/4839, повідомлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом АО 0005836371 від 20 липня 2019 року та належне позивачу страхове відшкодування за пошкоджений 14 грудня 2019 року внаслідок ДТП автомобіль «Volkswagen», д.р.н. НОМЕР_2 було перераховано 21 липня 2020 року в сумі 98 000 грн. (а.с.№ 44).
     Отже, судом першої інстанції вірно встановлено предмет спору у цій справі, тобто сума у розмірі 255 401 грн. 58 коп., що є різницею між фактичним розміром шкоди (реальні збитки), яка, відповідно до висновка № 7263 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 31 січня 2020 року, склала 353 401 грн. 58 коп., та страховою виплатою, яка склала 98 000 грн.
       Відповідно до ст. 1166 ЦК України  майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
       Відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
       У п. 6 вищевказаної постанови зазначено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 , пов`язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу), позивачу було завдано майнової шкоди та прямих  збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.
       Разом з тим, відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
       Таким чином, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. В даній справі - це відповідач ОСОБА_1 та ТОВ СК «Альфа-Гарант», відповідно. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. В даній справі потерпілим є позивач ОСОБА_2 .
       З наведеного вище судом вірно надано правову оцінку правовідносинам, які склались між сторонами, та вірно встановлено висновок, що завдання відповідачем позивачу шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву позивача (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок відповідача (боржника) відшкодувати завдану шкоду. Та в той же час, дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий ( ОСОБА_2 ) так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні, яким є страховик (ТОВ СК «Альфа-Гарант»).
        При цьому, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь або на користь третьої особи страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.
       Саме тому позивачеві було виплачено страхове відшкодування у розмірі 98 000 грн., що є недостатнім для повного відшкодування шкоди, з чим погоджуєься і колегія суддів.
       Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. З наведеного слідує, що особа, яка завдала шкоди, зобов`язана відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
       Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21.02.2018р. у справі № 760/19377/15-ц, від 13.06.2019р. у справі № 587/1080/16-ц, від 17.10.2019р. у справі № 370/2787/18, від 21.02.2020р. у справі № 755/5374/18, від 15.10.2020р. у справі № 755/7666/19.
       Таким чином, суд першої інстанції, застосувавши норми матеріального права ст.ст.1166, 1187,1188,1194 ЦК України, вірно дійшов висновку про правове регулювання спірних правовідносин.
Колегія суддів також зазначає, що статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.
Частинами 2, 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом пункту 6 частини 2 статті 356, частини 3 статті 367 та пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які були витребувані раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Так, апеляційна скарга  ОСОБА_1  ґрунтується на твердженнях відповідача про фізичне знищення автомобіля позивача та відсутність економічних підстав для його відновлювального ремонту, що повинно було враховуватись експертом-товарознавцем при складанні висновку, однак колегія суддів приходить до висновку та погоджується з аналогічними висновками суду першої інстанції, що при дослідженні висновку експерта №7263 не було встановлено фізичного знищення пошкодженого автомобіля позивача, натомість вірно встановлено, що його відновлювальний ремонт є доцільним, як про це зазначено в розділі “Технічний огляд та ідентифікація колісного транспортного засобу” висновку №7263 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 31 січня 2020 року(а.с.19), а доказів на підтвердження доводів своєї апеляційної скарги в цій частині відповідачем  ОСОБА_1  при розгляді скарги колегією суддів не надано, що виключає застосування положень ст. 30 ЗУ “Про ОСЦПВВНТЗ”, як і виключає обов`язок експерта визначати ринкову вартість пошкодженого автомобіля після ДТП для розрахунку розміру матеріальної шкоди, завданої позивачеві неправомірними діями відповідача внаслідок ДТП, виходячи з різниці ринкової вартості пошкодженого автомобіля до та після ДТП, а тому і відсутні підстави для застосування колегією суддів пункту 6 частини 2 статті 356, частини 3 статті 367 та пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України, за відсутні нових обставин, які підтверджені новими доказами у справі.  
Також судом першої інстанції вірно встановлено факт належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про запрошення останнього брати участь у проведенні огляду пошкодженого транспортного засобу за для визначення переліку пошкоджень автомобіля та можливості внесення своїх заперечень, що підтверджується дослідженими судом першої інстанції матеріалами справи, однак ОСОБА_1 своїм правом бути присутнім при огляді не скористався, а також і в апеляційному суді не надав доказів неможливості прибути на огляд, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана оцінка, як і не надав будь-яких доказів неможливість бути присутнім при розгляді цієї справи судом, який належним чином неодноразово повідомляв відповідача про розгляд справи, що відповідачем було проігноровано.
Таким чином, колегією суддів встановлено повне та всебічне дослідження доказів у справі та вірне застосування як норм матеріального, так і процесуального права при розгляді цієї справи, за таких підстав колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково зі стягненням з відповідача на користь позивача суми матеріального збитку у розмірі 255 401, 58 грн., а також і суми моральної шкоди у 2000 грн., що є достатнім розміром, виходячи з розумності та справедливості, для відшкодування відповідачем позивачеві його моральних страждань від істотного пошкодження його автомобіля внаслідок вчинення ДТП з вини відповідача. 
Також колегія суддів приходить до висновку, що апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 01 червня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров