Постанова
Іменем України
 
05 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 712/1002/20
 
провадження № 61-12730св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Міністерство оборони України,
третя особа – ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року у складі судді Романенко В. А. та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 липня 2021 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Новікова О. М., Бондаренка С І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернуся до суду із позовом до Міністерства оборони України, третя особа – ІНФОРМАЦІЯ_1 , про зобов`язання сплатити єдиний соціальний внесок.
 
Позов мотивовано тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року у справі № 712/14661/16-ц, позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України задоволено частково, та постановлено визнати незаконним та скасувати наказ № 69 начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України від 30 листопада 2016 року в частині звільнення з 
30 листопада 2016 року ОСОБА_1 , інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з розформуванням 4 військового представництва Міністерства оборони України. Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30 листопада 2016 року. Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 
30 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року включно у розмірі 7 341,00 грн.
 
Рішення суду набрало законної сили.
 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 червня 2018 року у справі № 712/1344/18 вирішено позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України задовольнити та постановлено зобов`язати Міністерство оборони України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 
24 квітня 2017 року по 16 листопада 2017 року включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року.
 
Вказане рішення суду також набрало законної сили.
 
На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 57400652, що було відкрито 11 жовтня 2018 року на підставі виконавчого листа № 712/1344/18 виданого 28 вересня 2018 року Соснівським районним судом м. Черкаси про зобов`язання Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня 2017 року по 16 листопада 2017 року включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року.
 
17 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою скаргою до Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, якою просив повідомити по якій причині йому не оплачені листки непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року.
 
У відповідь ним отримано лист Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області від 30 вересня 2019 року № 1602-24-1553, у якому інформувалось про те, що оскільки Міністерством оборони України не сплачено єдиний соціальний внесок перед настанням страхового випадку (січень - лютий 2017 року), що підтверджується даними Державного реєстру персоніфікованого обліку застрахованих осіб, оплата листків непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року - не є можливою.
 
20 листопада 2019 року за вихідним номером 11102/Г/26-15-33-08-15 позивачем від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві отримано лист у якому повідомлялось про відсутність підстав для проведення позапланової перевірки по факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України, оскільки, ніби то, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не є базою єдиного соціального внеску.
 
Вказував, що висновок, який зроблений в листі Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 20 листопада 2019 року 
№ 11102/Г/26-15-33-08-15 щодо того, що в даному випадку відсутня база нарахування єдиного соціального внеску, так як ніби то за рішеннями у справах 
№ 712/14661/16 та № 712/1344/18 здійснено відшкодування, нараховане йому як працівнику за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим.
 
Позивач вказував, що в силу вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Міністерством оборони України мало бути сплачено за нього єдиний соціальний внесок у період з листопада 2016 року по березень 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року у справі № 712/14661/16-ц на суму 7 341,00 грн, як з середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а за період з березня по листопад 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 червня 2018 року у справі № 712/1344/18, виходячи із попередньо встановленої суми середньої заробітної плати.
 
Вищевказаного зроблено відповідачем не було, у зв`язку із чим, порушуються його права, так як Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не містить інформації про сплату за нього його роботодавцем єдиного соціального внеску за період з січня 2017 року по жовтень 2018 року. Дана обставина унеможливлює оплату Черкаським міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області йому листків непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 
2017 року по 21 квітня 2017 року.
 
ОСОБА_1 просив визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 30 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 
06 березня 2017 року, та за період з 07 березня 2017 року по 16 листопада 
2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 
20 червня 2018 року у справі № 712/1344/18. Зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 30 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 
06 березня 2017 року, та за період з 07 березня 2017 року по 16 листопада 
2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 
20 червня 2018 року у справі № 712/1344/18.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 березня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 30 листопада 2016 року по 
06 березня 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року.
 
Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування 
ОСОБА_1 за період з 30 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року.
 
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 950,00 грн.
 
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивач має право вимагати від відповідача виконання ним наведених вище вимог закону та реалізував це право, звернувшись до суду з позовом, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 30 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду 
м. Черкаси від 06 березня 2017 року та зобов`язання Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 30 листопада 2016 року по 
06 березня 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року.
 
Щодо визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 07 березня 2017 року по 
16 листопада 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду 
м. Черкаси від 20 червня 2018 року та зобов`язання Міністерство оборони України здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 за період з 07 березня 2017 року по 
16 листопада 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду 
м. Черкаси від 20 червня 2018 року, суд зазначив, що відповідно до вимог абзацу 
2 частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок перераховується одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
 
Отже, момент фактичної виплати середнього заробітку, є тією обставиною, яка зумовлює виникнення у роботодавця обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску.
 
Таким чином, оскільки середній заробіток за період з 07 березня 2017 року по 
16 листопада 2017 року позивачем фактично не отриманий, вимога про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в цій частині є передчасною.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 01 липня 2021 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення. 
 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу Міністерства оборони України без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому апеляційний суд визнав безпідставними аргументи Міністерства оборони України про те, що цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки, як вказав апеляційний суд,  ОСОБА_1 є цивільним працівником у представництві Міністерства оборони України, тому спір не пов`язаний з проходженням публічної служби даною особою і за своєю правовою природою є цивільно-правовим.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
28 липня 2021 року Міністерство оборони України через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
 
Касаційна скарга, мотивована тим, що Міністерство оборони України не може відраховувати податок на доходи фізичних осіб та сплачувати єдиний соціальний внесок на загальнообов?язкове державне соціальне страхування осіб, які не перебувають з ним у трудових відносинах. Міністерство оборони України не було роботодавцем позивача. Заявник вказує, що зобов?язання відповідача сплатити єдиний соціальний внесок із виплачених позивачу сум, призведе до подвійного грошового стягнення. Заявник вказує на порушення судами юрисдикції розгляду справи, оскільки дана справа повинна розглядатися за правилами КАС України. Крім того, на думку заявника, позивачем порушено територіальну підсудність розгляду справи.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 808/507/16, постанові Верховного Суду від 20 березня 
2019 року в справі № 201/12340/16-а, постанові Верховного Суду від 30 липня 
2019 року в справі № 802/3864/15-а, постанові Верховного Суду від 07 квітня 
2021 року в справі № 206/1935/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Соснівського районного суду міста Черкаси.
 
Зупинено виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси 
від 22 березня 2021 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
 
29 вересня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року у справі № 712/14661/16-ц, позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - 1347 військове представництво Міністерства оборони України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.
 
Визнано незаконним та скасовано наказ № 69 начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України від 30 листопада 2016 року в частині звільнення з 30 листопада 2016 року ОСОБА_1 , інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з розформуванням 4 військового представництва Міністерства оборони України.
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30 листопада 2016 року.
 
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2016 року по 
06 березня 2017 року включно у розмірі 7 341,84 грн.
 
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, а також у частині стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць - січень 
2017 року у розмірі 3 337,20 грн допущено до негайного виконання.
 
Ухвалою апеляційною суду Черкаської області від 19 квітня 2017 року у справі 
№ 712/14661/16-ц, апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилено, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року залишено без змін.
 
08 травня 2019 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 квітня 2017 року залишено без змін.
 
На виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 
2017 року поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30 листопада 2016 року.
 
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2016 року по 
06 березня 2017 року включно у розмірі 7341,84 грн.
 
На підтвердження сплати середнього заробітку стороною позивача надано суду довідку АТ «Ощадбанк», яка підтверджує сплату коштів Міністерством оборони України в сумі 7 341,84 грн на виконання рішення Соснівського районного суду 
м. Черкаси від 06 березня 2017 року у справі № 712/14661/16-ц, зазначені кошти були виплачені в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року включно.
 
Однак, обов`язок нарахувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 30 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 
2017 року у справі № 712/14661/16-ц та сплатити такий єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідачем не виконано.
 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 червня 2018 року у справі № 712/1344/18 позов ОСОБА_1 до Черкаського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, Міністерства оборони України, третя особа: начальник 1347 військового представництва Міністерства оборони України, про зобов`язання вчинити дії задоволено частково.
 
Зобов`язано Міністерство оборони України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня 2017року по 16 листопада 
2017 року включно та забезпечити розгляд комісією соціального страхування питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 
2017 року по 21 квітня 2017 року.
 
Позов ОСОБА_1 до Черкаського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України залишено без задоволення.
 
Постановою апеляційного суду Черкаської області від 12 вересня 2018 року у справі № 712/1344/18, апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, а рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 
20 червня 2018 року залишено без змін.
 
Судами при розгляді вищезазначених позовів встановлено, що 4 військове представництво Міністерства оборони України є структурним підрозділом Міністерства оборони України, а не окремою юридичною особою. Розформування військового представництва як структурного підрозділу фактично є зміною внутрішньої структури Міністерства оборони України.
 
Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2020 року 
№ 5740652 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси виданого 28 вересня 2018 року у справі № 712/1344/18 на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
 
У вказаній постанові зазначено, що до Слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві направлено повідомлення про вчинення Міністерством оборони України кримінального правопорушення.
 
Відповідно до листа Головного управління Національної поліції у місті Києві листом від 24 листопада 2020 року № 675-аз/12525/1/-2020 повідомлено, що повідомлення про вчинення боржником Міністерством оборони України кримінального правопорушення на адресу Головного управління Національної поліції у місті Києві від старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 
2020 року у справі № 712/1344/18 не надходило.
 
17 вересня 2019 року позивач звернувся із письмовою скаргою до Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, якою просив повідомити по якій причині йому не оплачені листки непрацездатності серії АДЗ № 296172, 296558, 296758 за період з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року.
 
У відповідь позивачем отримано лист Черкаського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області від 30 вересня 2019 року № 1602-24-1553, у якому інформувалось про те, що оскільки Міністерством оборони України не сплачено єдиний соціальний внесок перед настанням страхового випадку (січень - лютий 2017 року), що підтверджується даними Державного реєстру персоніфікованого обліку застрахованих осіб, оплата листків непрацездатності серії АДЗ № 296172,296558, 296758 за період з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року - не є можливою.
 
09 жовтня 2019 року позивач звернувся із письмовим зверненням до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області про необхідність перевірки факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України.
 
Листом Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області від 22 жовтня 2019 року № 4314/23-00-33-6010 повідомлено, що оскільки Міністерство оборони України перебуває на обліку в Головному управлінні Державної податкової служби у м. Києві, його звернення направлено до останнього.
 
20 листопада 2019 року за вихідним номером 11102/Г/26-15-33-08-15 від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві отримано лист у якому повідомлялось про відсутність підстав для проведення позапланової перевірки по факту несплати єдиного соціального внеску Міністерством оборони України, оскільки, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не є базою єдиного соціального внеску.
 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП у разі  звільнення  без  законної  підстави  або  незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен  бути  поновлений  на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на  роботі  орган,  який розглядає  трудовий  спір,  одночасно  приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час  вимушеного  прогулу  або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи,  але не більш як за один рік.  Якщо  заява  про  поновлення  на  роботі розглядається більше одного року не  з  вини  працівника,  орган, який  розглядає  трудовий  спір,  виносить  рішення  про   виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Стягнення середньої заробітної плати на виконання вказаних судових рішень здійснено без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, які підлягали стягненню на час ухвалення судових рішень.
 
Нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України здійснюється на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
 
Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
 
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
 
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі 
№ 191/81/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 та від 07 квітня 2021 року у справі № 206/1935/19.
 
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
 
Страхові внески – кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяли раніше; кошти, сплачені на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону (стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
 
Платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону (частина перша статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
 
Частиною першою статті 14 зазначеного Закону України передбачено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є: роботодавці - підприємства, установи і організації,  створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян,  профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств,  установ, організацій,  об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно  ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності  та  інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності,  які обрали особливий спосіб оподаткування  (фіксований  податок,  єдиний  податок,  фіксований сільськогосподарський  податок,  придбали   спеціальний   торговий патент),   які   використовують  працю  фізичних  осіб  на  умовах трудового договору (контракту) або на інших  умовах,  передбачених законодавством,  або за договорами цивільно-правового характеру.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески до солідарної системи нараховуються: для роботодавця - на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній  формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про оплату праці», виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а також на суми оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, яка здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли до запровадження сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як консолідованого страхового внеску, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
 
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
 
Установивши, що Міністерство оборони України не виконало положень законодавства, що призвело до порушення права ОСОБА_1 щодо оплати листків непрацездатності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про наявність підстав для покладення на відповідача обов?язку щодо зобов?язання нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що позивач не перебуває у трудових відносинах з Міністерством оборони України, у зв?язку із чим у останнього не виник обов?язок з нарахуванням та сплати єдиного соціального внеску є безпідставними, оскільки обов`язок по відраховуванні податку на доходи фізичних осіб та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування осіб покладено саме на Міністерство оборони України, оскільки трудовий договір з позивачем від імені роботодавця укладено 1347 військовим представництвом вказаного Міністерства, яке діє на підставі Положення.
 
Згідно довідки № 62/13 з ЄДРПОУ (39) 1347 військове представництво Міністерство оборони України не є юридичною особою.
 
Отже, саме Міністерство оборони України, як роботодавець позивача наділений статусом юридичної особи (правосуб`єктністю у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства – статті 46 ЦПК України).
 
Вказані обставини встановлені у постанові апеляційного суду Черкаської області від 12 вересня 2018 року у справі № 712/1344/18, а тому в силу частини 4 статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.
 
Тому саме Міністерство оборони України, як роботодавець позивача та податковий агент останнього повинен нарахувати та сплатити податки та збори.
 
Також є безпідставними аргументи заявника проте, що дана справа підсудна суду адміністративної юрисдикції, з огляду на таке.
 
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
 
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
 
Конституційний Суд України зазначив, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
 
Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції Українимає бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
 
Частинами першою, другою статті 5 КАС Українипередбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
 
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
 
Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
 
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Як вбачається із рішень судів у справах № 712/14661/16-ц та № 712/1344/18 ОСОБА_1 із 07 вересня 2011 року працював на посаді цивільного працівника інженера – технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України. 
 
В подальшому, наказом начальника 1347 військового представництва Міноборони України № 183 від 17 листопада 2017 року позивача поновлено на попередній роботі на посаді інженера – технолога 4 військового представництва Міноборони України з 30 листопада 2016 року та цим же наказом його звільнено 17 листопада 2017 року з займаної посади в порядку переведення у 1347 військове представництво Міноборони України. З 18 листопада 2017 року позивача призначено на посаду економіста групи № 4 у вказаному представництві.
 
Отже, ОСОБА_1 є цивільним працівником у представництві Міністерства оборони України, тому спір не пов`язаний з проходженням публічної служби даною особою і за своєю правовою природою є цивільно-правовим. Крім того, даний спір не випливає із функцій Міністерства оборони України як суб`єкта владних повноважень, що також свідчить про належність його до розгляду судам загальної юрисдикції.
 
Колегія суддів визнає неприйнятними аргументи заявника про те, що судами порушено територіальну підсудність розгляду справи з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
 
Аналіз змісту спірних правовідносин свідчить про те, що вказаний спір стосується зобов?язання відповідача сплатити єдиний соціальний внесок , який сплачується виходячи із заробітної плати та консолідованим страховим внеском, збір якого здійснюється до системи загальнообов?язковгого державного соціального страхування в обов?язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов?язкового державного соціального страхування. Єдиний соціальний внесок, який відповідач мав сплатити, нерозривно пов?язаний із трудовими правовідносинами позивача з відповідачем, а тому вказаний спір, відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України за підсудністю відносить до Соснівського районного суду міста Черкаси, тобто за місцем проживання позивача.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 808/507/16, постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі 
№ 201/12340/16-а, постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року в справі 
№ 802/3864/15-а, постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року в справі 
№ 206/1935/19 є безпідставними, оскільки зроблені Верховним Судом в них висновки є аналогічні тим, до яких дійшли суди у справі, яка переглядається.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, 
від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 липня 2021 року – без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства оборони Українизалишити без задоволення.
 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 липня 2021 рокузалишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси 
від 22 березня 2021 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська