ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2021 року
м. Харків
справа № 639/1776/21
провадження №22-ц/818/6262/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
сторони справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 серпня 2021 року, постановлене у складі судді Гаврилюк С. М
установив:
17 березня ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на своє утримання в розмірі 2000 гривень щомісячно до досягнення сином сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що сторони з 19.06.2014 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З березня 2020 року позивач з відповідачем разом не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюб фактично припинив існування, у зв`язку з чим вона також подала до Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву про розірвання шлюбу. Зазначає, що дитина сторін проживає разом з матір`ю. Вона наразі не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує допомогу в розмірі 860,00 грн. Враховуючи те, що дитина знаходиться на грудному вигодовуванні, цієї соціальної допомоги позивачу недостатньо для повноцінного харчування, не кажучи вже про необхідність підтримання її здоров`я та сплати комунальних послуг. Інших джерел доходу, крім соціальної виплати по догляду за дитиною, позивач не має. Відповідач добровільно не виділяє коштів на утримання позивача, при цьому йому відомо, що дитина до цього часу знаходиться у тому числі на грудному вигодовуванні. На думку позивача, відповідач має можливість сплачувати кошти у зазначеному вище розмірі, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 серпня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим що, відповідач є інвалідом ІІ групи. Позивачка не надала доказів на підтвердження наявності у нього матеріальної можливості сплачувати аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. 
Не погодившись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення.
Апеляційну скаргу мотивовано тим що, судом ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення з порушенням процесуального та матеріального права. Суд помилково вважав доведеною обставину того, що відповідач є інвалідом ІІ групи, оскільки до суду першої інстанції, наданий, як доказ лист Управління соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради від 17.08.2021, в якому зазначено, що відповідач отримує державну соціальну допомогу як особа з інвалідністю з 01.06.2018, розмір допомоги складає 1854 грн. щомісячно. Апелянт вказує що розмір матеріальної допомоги для інвалідів ІІ-ї та ІІІ-ї групи однаковий, а єдиним доказом який засвідчує ступень втрати працездатності є довідка МСЕК. Тож на думку Позивача даний доказ не є належним. Зазначає, що їй достовірно відомо що, відповідач є інвалідом ІІІ-ї групи. Судом не врахованого того факту, що відповідач має статус безробітного, отже відповідно до ст. 44 Закону «Про зайнятість» він отримує державну допомогу по безробіттю. Суд не врахував надані нею непрямі докази щодо матеріального стану відповідача, а саме використання ним автомобілю. Не врахував що вона дійсно потребує матеріальної допомоги, що підтверджується матеріалами справи. Вважає, що матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на її утримання в розмірі 2000 грн, щомісячно до досягнення дитиною трирічного річного віку.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подавався.
15.11.2021 ОСОБА_1 надано клопотання про доручення до матеріалів справи доказів, а саме: копія заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами та копії чеків. 
Як вбачається з клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів, надання доданих до клопотання доказів було неможливо на стадії розгляду справи судом першої інстанції, оскільки вищезазначені докази подані ОСОБА_2 при розгляді іншої справи № 639/6702/21, лише 29.10.2021, тобто після розгляду справи № 639/1776/21 за позовом ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дружину. Таким чином враховуючи, що заочне рішення суду по справі № 639/1776/21 винесено 30.08.2021, подання цих доказів до суду першої інстанції було неможливо з підстав, що об`єктивно не залежали від неї.
Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані    у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що   в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише   у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів справи, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, постановлене 30.08.2021. Надана нею у якості доказу заява ОСОБА_2 про перегляд судового наказу, до якої додані копії фіскальних чеків, датована 25.10.2021.
За таких обставин, судова колегія уважає можливим задовольнити клопотання ОСОБА_1 та прийняти у якості доказів до вищезазначеної справи заяву ОСОБА_2 про перегляд судового наказу та копії фіскальних чеків.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.06.2014, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 19.06.2014 (а.с. 5).

Згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 05.12.2019 від шлюбу сторони мають малолітню дитину – сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

З довідки КНП «Міська дитяча поліклініка № 2» ХМР від 11.01.2021 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на грудному годуванні (а.с. 9).

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради № 56 від 21.01.2021 ОСОБА_1 отримує допомогу ДСД при народженні дитини на дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.12.2019 по 30.11.2022, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 10).

Як вбачається з листа Управління соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради від 17.08.2021, наданого на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.05.2021 ( а.с. 47-48), відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на обліку в Управлінні та отримує державну соціальну допомогу, як особа з інвалідністю ІІ групи з 01.06.2018, розмір допомоги складає 1854 грн щомісячно (а.с. 80).
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до частин першої та другої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.
У частинах другій та четвертій статті 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Визначальним на підставі цієї норми закону є наявність у дружини права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.
Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).
Апелянт посилається на те, що суд не встановив дійсний розмір доходів відповідача, його групу інвалідності та ступень втрати працездатності, посилаючись на те, що відповідач є інвалідом третьої групи та особою з обмеженими можливостями, але працездатною. 
Між тим, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Зазначаючи в позовній заяві розмір аліментів, позивач посилається на те, що відповідач є працездатним та використовує автомобіль « Hyundai» , має банківські рахунки, дорогий одяг, працює неофіційно. Однак позивачем не надано будь-яких відомостей стосовно належності відповідачу автомобілю, місця його працевлаштування та розміру заробітної плати, інших доходів відповідача, які б були достатніми для її щомісячного утримання в сумі 2000 грн.
Разом с тим, судом за клопотанням позивача судом були витребувано відомості з Управлінні соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради про те, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради, як особа, що має інвалідність ІІ групи з 01.06.2018, розмір допомоги складає 1854 грн. щомісячно. Інших відомостей про доходи відповідача позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні. 
Доводи апелянта, щодо можливості відповідача сплачувати аліменти на її утримання, маючи дохід 1854 грн. на місяць, суд відхиляє с таких підстав.
Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).
Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримає соціальну допомогу в розмірі 1854 грн. станом на 2021 рік
Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.
З огляду на наведене, розмір соціальної допомоги відповідача встановлений відповідно до прожиткового мінімуму в 2021 році.
Таким чином, виходячи саме з розміру соціальної допомоги відповідача, який не перевищує встановленого прожитого мінімуму в 2021 році, він не має достатніх коштів на надання матеріальної допомоги на утримання дружини.
Доводи апелянта, що відповідач має ІІІ групи інвалідності та особою з обмеженими можливостями, таким чином може бути працездатним, судова колегія не бере до уваги, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження цього факту, а докази не повинні ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, судова колегія, відхиляє доводи апелянта, щодо підтвердження матеріального достатку ОСОБА_2 копіями фіскальних чеків, які додані до заяви ОСОБА_2 про перегляд судового наказу, оскільки зазначені копії чеків накладені один на одний, на деяких сторінках нечитабельні, не можливо встановити також, з наданих копій чеків, що саме відповідач купував зазначені в них товари. Крім цього вищезазначені чеки не можуть бути єдиним доказом матеріального становища відповідача.
З огляду на вищевикладене, судова колегія уважає, що суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги викладених у рішенні суду висновків не спростовують. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
З огляду на вищевикладене  апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного суду – без змін.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року. 

Головуючий -                                                                 О.Ю. Тичкова

Судді –                                                                         О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук