ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2022 року                                                                                  Справа № 918/806/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. ,  суддя Савченко Г.І. 

секретар судового засідання Кушнірук Р.В. 

за участю представників сторін:
від скаржника (АТ КБ "Приватбанк"): не з`явився 
від ОСОБА_1 : не з`явився  
від боржника: не з`явився
арбітражний  керуючий (керуючий реструктуризацією): Сокотун В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 
на ухвалу Господарського суду Рівненської області, постановлену 07.12.21р. суддею            Марачем В.В. у м.Рівному
у справі № 918/806/21 
за заявою ОСОБА_2 
про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 07.12.2021р. у справі №918/806/21 про неплатоспроможність ОСОБА_2 визнано грошові вимоги кредитора ОСОБА_1 до боржника ОСОБА_2 у розмірі 5000000,00грн., як вимоги другої черги задоволення.
Включено до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору кредитора ОСОБА_1 у розмірі 4540,00грн., тощо.
Відкладено розгляд заяви АТ КБ "Приватбанк" про визнання кредитором у попередньому засіданні на 11.01.2022 р. на 14:30год..
Не погоджуючись з постановленою ухвалою, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати в частині визнання грошових вимог ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у визнанні грошових вимог до боржника ОСОБА_2 у розмірі 5000000,00грн..
Крім того, просить  призначити у справі №918/806/21 судову технічну експертизу документу, а саме розписки ОСОБА_2 від 17.07.2019р. про отримання нею грошових коштів у розмірі 5000000,00грн. від ОСОБА_1 . На вирішення експерта поставити наступні питання: - чи виготовлений рукописний текст у розписці ОСОБА_2 про отримання нею грошових коштів у розмірі 5000000,00грн. від ОСОБА_1 у той час, яким датований даний документ? - розписку ОСОБА_2 про отримання нею грошових коштів у розмірі 5000000,00грн. від ОСОБА_1 виготовлено в ту дату якою вона датована чи в більш пізню дату? Також, одночасно у апеляційній скарзі, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:
- вважає ухвалу місцевого господарського суду такою, що постановлена з порушенням норм чинного законодавства;
- зазначає. що АТ КБ "ПриватБанк" є кредитором боржника (визнається боржником) та банком у встановленому порядку подано заяву з грошовими вимогами. Натомість у цій справі заявлено грошові вимоги "дружнім кредитором" фізичною особою за розпискою виключно для використання цивільно-правових засобів з метою отримання контролю за процедурою неплатоспроможності на шкоду майновим інтересам інших "реальних" кредиторів. З метою захисту своїх прав проти недобросовісних дій боржника та кредитора фізичної особи. Банком було подано: - клопотання про призначення судової експертизи в якій наведено заперечення щодо грошових вимог такого кредитора та необхідності призначення експертизи у справі; - заяву про відвід судді з відповідним обґрунтуванням. Однак, Господарський суд Рівненської області залишив поза увагою позицію банку щодо вимог іншого кредитора, фактично процесуально усунув банк від участі у їх розгляді шляхом посилання на відсутність статусу кредитора, що є неприпустимим з огляду на обов`язок суду обмеження недобросовісних кредиторів, недопущення формування кредиторської заборгованості із заінтересованим кредитором4
- вказує на те, що грошові вимоги ОСОБА_1 обґрунтовуються тим, 17.07.2019р. він позичив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5 000 000,00грн., про що складено розписку. Боржник у визначений в розписці строк грошові кошти звісно ж не повернула (до серпня місяця 2021р.). Ознайомившись із заявою з грошовими вимогами та доказами доданими до неї, а саме розпискою відповідно до якої ОСОБА_2 отримала грошові кошти на загальну суму 5 000 000,00грн.. АТ КБ "ПриватБанк" вважає, що реальність вчинення зазначеного правочину можна поставити під сумнів та прийти до висновку, що розписка сфальсифікована, була виготовлена безпосередньо перед зверненням ОСОБА_2 із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та лише з метою введення "дружнього кредитора" у справу для отримання контролю за процедурою неплатоспроможності;
- вважає, що можливість подання кредитором клопотання про призначення судової експертизи щодо вимог іншого кредитора є реалізацією права на подання заперечень відповідно до ч.6 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства (механізм доведення обґрунтованості заперечень) та вказане забезпечує визначеність, передбачуваність та стабільність цивільних правовідносин, є дієвим інструментом захисту прав та інтересів кредиторів проти несумлінних дій його боржника та інших кредиторів і навпаки (аналогія із вказаною постановою Верховций Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду). В свою чергу, Господарський суд Рівненської області позбавив реального кредитора на захист своїх інтересів та можливість заперечувати щодо вимог іншого кредитора відповідно до частини 6 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства. З огляду на викладені вище очевидні сумніви щодо вимог "кредитора" ОСОБА_1 та з метою недопущення визнання фіктивної кредиторської заборгованості у цій справі, безперечно є необхідним визначення дійсної дати складання розписки ОСОБА_2 . Вказане може бути досягнуто виключно за допомогою спеціальних знань, що свідчить про потребу у призначенні експертизи давності виконання запису на розписці.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №918/806/21/8552/21 від 30.12.2021р. матеріали справи №918/806/21 витребувано з Господарського суду Рівненської  області.
06.01.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №918/806/21.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.01.2022р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.12.2021р. у справі №918/806/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2021р. у справі №918/806/21 та призначено справу №918/806/21 до розгляду на 01.02.2022 р. об 15:00год..
26.01.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшов письмовий відзив від 26.01.2022р. на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.12.2021р. у справі №918/806/21.
26.01.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення по справі, в яких просить відхилити  апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.12.2021р. у справі №918/806/21. Також просить розглядати справу за його відсутності.
28.01.2022р. не електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від арбітражного  керуючого (керуючого реструктуризацією) Сокотуна Віталія Аполінарійовича надійшли письмові пояснення від 26.01.2022р. №02-01/902/1023/19/54 по справі, в яких просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
01.02.2022р. на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшло клопотання від 31.01.2022р., в якому просить відкласти розгляд справи, у зв`язку з його участю в інших судових процесах. Також, у випадку відкладення розгляду справи, просить надати можливість участі у всіх судових  засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Розглянувши вказане вище  клопотання скаржника, колегія суддів його відхилила з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч.11, 12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час та місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Разом з тим, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
Застосовуючи згідно з ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989р.).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (параграфи 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію скаржника щодо обставин справи та документальних доказів, яку він висловив у апеляційній скарзі.
Крім того, суд призначаючи справу до розгляду, надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 10.01.2022р. про відкриття апеляційного провадження явка учасників у справі не визнавалась обов`язковою, а також попереджено про те, що неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, учасники справи наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання 01.02.2022р. не з`явилися, своїх повноважних представників не направили.
Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу.
Арбітражний  керуючий (керуючого реструктуризацією) у письмових поясненнях по справі та в судовому засіданні 01.02.2022р. заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.12.2021р. у справі №918/806/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до ч.1  ст.271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення арбітражного керуючого (керуючого реструктуризацією), проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановлені оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, в  провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа №918/806/21 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.10.2021р. відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_2 ; введено процедуру реструктуризації боргів боржника - ОСОБА_2 ; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого від 02.04.2013 р. №247, АДРЕСА_1 ); заборонено фізичній особі ОСОБА_2 відчужувати майно; призначено попереднє засідання.
Оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_2 .
23.10.2020р. до Господарського суду Рівненської області від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій просить суд визнати грошові вимоги до ОСОБА_2 в сумі 5000000,00грн. основного боргу. 
Обґрунтовуючи подану заяву, ОСОБА_1 посилається на те, що 17.09.2019р. року між ним, ОСОБА_1 , та боржником укладено договір позики у спрощеній формі, що підтверджується розпискою у розмірі 5 000 000,00грн.. 
Згідно до умов договору, позика у розмірі 5 000 000,00грн. мала бути повернута до серпня 2021 року. Однак, станом на день подання заяви, кошти боржником ОСОБА_2 не повернуті, заборгованість не погашена.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 25.10.2021р. заяву   ОСОБА_1 про визнання кредитором прийнято до розгляду. Заяву призначено до розгляду у попередньому засіданні.
Також, 08.11.2021р. до Господарського суду Рівненської області від представника Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшла заява, в якій просить суд визнати грошові вимоги до ОСОБА_2 в сумі 16 996 169,07грн.; включити до реєстру вимог кредиторів ОСОБА_2 грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у загальному розмірі 16 996 169,07грн. та судовий збір сплачений за подання заяви у сумі 4540,00грн..
Обґрунтовуючи подану заяву, АТ КБ "Приватбанк" покликається на те, що 28.04.2007р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0704/92, за яким останньою було отримано кредит у розмірі 29000,00 дол. США на споживчі цілі. 
Однак, станом на день подання заяви, кошти за кредитним договором №0704/92 від 28.04.2007р. (валюта дол. США) боржником ОСОБА_2 не повернуті, заборгованість не погашена та становить: 559 683,18грн. - заборгованість за кредитом; 1 724 887,54грн. - заборгованість за процентами (за правомірне та неправомірне користування кредитом); 2798504,43грн. - заборгованість з пені.
12.02.2008 р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0802/46, за яким останньою було отримано кредит у розмірі 60000,00 Євро на споживчі цілі. 
Однак, станом на день подання заяви, кошти за кредитним договором 0802/46 від 12.02.2008р. (валюта Євро) боржником ОСОБА_2 не повернуті, заборгованість не погашена та становить: 1 413 649,34грн. - заборгованість за кредитом; 3 959 282,72грн. - заборгованість за процентами (за правомірне та неправомірне користування кредитом); 6540161,86грн. - заборгованість з пені.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09.11.2021р. заяву представника АТ КБ "Приватбанк" про визнання кредитором прийнято до розгляду. Заяву призначено до розгляду у попередньому засіданні.
23.11.2021р. до Господарського суду Рівненської області від арбітражного керуючого керуючого реструктуризацією Сокотуна В.А. надійшов відзив на заяву з грошовими вимогами ОСОБА_1 , в якому заявлені останнім вимоги у сумі 5000000,00грн. визнаються в повному обсязі та у відповідності до ст.133 Кодексу України з процедур банкрутства відносяться до 2 черги задоволення вимог.
07.12.2021р. до Господарського суду Рівненської області від арбітражного керуючого керуючого реструктуризацією Сокотуна В.А. надійшов відзив на заяву з грошовими вимогами АТ КБ "Приватбанк", в якому заявлені вимоги в сумі 16 996 196,07грн. визнаються частково, а саме по кредитному договору №0704/92 від 28.04.2008р. в розмірі 31 872,91 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 848210,16грн. (курс Національного банку України станом на 17.08.2021р. 1 долар США становить 26.6457,00грн.) на підставі постанови Волинського апеляційного суду від 17.08.2021р. по справі №0417/11962/2012 провадження №22-ц/802/653/21.
Стосовно вимог по кредитному договору №0802/46 від 12.02.2008р. зазначає, що боржник просить застосувати суд строки позовної давності згідно ст.ст.257, 258 ЦК України..
Відтак керуючий реструктуризацією вказує, що до визнання у відповідності до ст.133 Кодексу України з процедур банкрутства підлягають вимоги в розмірі 848 210,91грн., з яких 785835,25грн. відносяться до 2-ї черги задоволення та 62 374,91грн. що відносяться до 3-ї черги задоволення.
Як вже зазначалося, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 07.12.2021р. у справі №918/806/21, зокрема, визнано грошові вимоги кредитора ОСОБА_1 до боржника ОСОБА_2 у розмірі 5000000,00грн., як вимоги другої черги задоволення та включено до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору кредитора ОСОБА_1 у розмірі 4540,00грн..
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).
Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.
За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №.№2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.
Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст.3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно ч.6 ст.12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Частина 1 ст.2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
Згідно ст.1 Кодексу України з процедур банкрутства, грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Кодексом. При поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство розмір грошових зобов`язань визначається на день подання до господарського суду такої заяви.
Кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.
Відповідно до ч. 1 ст.122 Кодексу України з процедур банкрутства, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.
Відповідно до ч.1, ч.6 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Ухвала господарського суду є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.
Як свідчать матеріали справи, в провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа №918/806/21 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.10.2021р. відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_2 ; введено процедуру реструктуризації боргів боржника - ОСОБА_2 ; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого від 02.04.2013р. №247, АДРЕСА_1 ); заборонено фізичній особі ОСОБА_2 відчужувати майно; призначено попереднє засідання.
06.10.2021р. оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_2 , де зазначено граничний строк на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника, а саме - протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Як встановлено судом, що в межах значеного граничного строку до суду в строк, встановлений ч.1 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства, із заявою про визнання грошових вимог до боржника звернувся ОСОБА_1 , в якій просить суд визнати грошові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в сумі 5 000 000,00грн. основного боргу, та судовий збір сплачений за подання заяви у сумі 4540,00грн.;
Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Згідно ч.1 ст.181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Частинами 1 та 2 ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
У відповідності до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).
У відповідності до ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Аналізуючи вище викладене слід зазначити,  договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, 17.09.2019р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики у спрощеній формі, що підтверджується розпискою у розмірі 5 000 000,00грн.. 
Згідно до умов договору, позика у розмірі 5 000 000,00грн. мала бути повернута до серпня 2021 року. 
Факт укладення договору позики не оспорюється ні позикодавцем, ні позичальником.
Матеріали справи свідчать, що боржниця у вказані строки свого обов`язку не виконала, борг позикодавцю не повернула. 
З огляду на викладене, фізичній особі ОСОБА_1 на підставі вказаної розписки підлягає поверненню борг в розмірі 5 000 000,00грн..
Матеріли справи не містять відповідних доказів погашення ОСОБА_2 вказаної заборгованості перед ОСОБА_1 на дату відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Відповідно до поданого арбітражним керуючим Сокотуном В.А. відзиву від №02-01/918/806/21/348 від 19.11.2021р. про результати розгляду грошових вимог, керуючий реструктуризацією визнає в повному обсязі грошові вимоги ОСОБА_1 у заявленому розмірі    5 000 000,00грн. з включенням до реєстру вимог кредиторів у справі як вимоги 2 (другої) черги задоволення.
Згідно ст.113 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.
Відповідно до абз.1 ч.2 ст.47 Кодексу України з процедур банкрутства, у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого ч. 1 ст.45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.
Завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів, які можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору.
Вказана правова позиція, узгоджується з позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2019р. у справі №916/4644/15, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2019р. у справі №913/479/18.
Слід також зазначити, що згідно приписів Кодексу України з процедур банкрутства, за результатами попереднього засідання господарський суд визнає розмір вимог кредиторів, які підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів, порядок погашення (задоволення) яких відбувається відповідно до черговості, яка встановлена п.4 ст.133 даного Кодексу.
Згідно ч.2 ст.133 Кодексу України з процедур банкрутства, витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу, а також витрати на проведення аукціону), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.
Як зазначалось вище, заявник у заяві про визнання грошових вимог ОСОБА_1 просив суд визнати грошові вимоги до боржника в сумі 5 000 000,00грн. основного боргу, та судовий збір сплачений за подання заяви у сумі 4540,00грн.;
За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком Господарського суду Рівненської області про визнання ОСОБА_1 конкурсним кредитором з грошовими вимогами у розмірі 5 000 000,00грн., як вимоги другої черги задоволення та включення до витрат, пов`язаних з провадженням у справі про неплатоспроможність витрати на оплату судового збору кредитора ОСОБА_1 у розмірі 4 540,00грн..
Також, як свідчать матеріали апеляційної скарги, скаржник просить  призначити у справі №918/806/21 судову технічну експертизу документу, а саме розписки ОСОБА_2 від 17.07.2019р. про отримання нею грошових коштів у розмірі 5000000,00грн. від ОСОБА_1 . На вирішення експерта поставити наступні питання: - чи виготовлений рукописний текст у розписці ОСОБА_2 про отримання нею грошових коштів у розмірі 5000000,00грн. від ОСОБА_1 у той час, яким датований даний документ? - розписку ОСОБА_2 про отримання нею грошових коштів у розмірі 5000000,00грн. від ОСОБА_1 виготовлено в ту дату якою вона датована чи в більш пізню дату?
В судовому засіданні 01.02.2022р. арбітражний  керуючий (керуючий реструктуризацією) заперечив проти клопотання скаржника про проведення у справі судової експертизи.
Розглянувши зазначене вище клопотання скаржника про призначення у справі судової технічної експертизи документа, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про його відхилення з огляду на наступне.
Пункт 10 ч.3 ст.2 ГПК України встановлює, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.
Відповідно до ч.6 ст.12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Згідно з п.3 ч.1 ст.42 ГПК України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 73 ГПК України).
Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій.  Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ст.114 ГПК України).
Суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку призначення судом експертизи (п.2 ч.1 ст.228 ГПК України).
Провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п.2 ч.1 ст.228 цього Кодексу, на час проведення експертизи (п.6 ч.1 ст.229 ГПК України).
Як вбачається з аналізу ст.12 ГПК України, до форм господарського судочинства законодавець відніс наказне провадження та позовне провадження (загальне або спрощене). Разом з тим, законодавцем передбачено, що справи про банкрутство господарські суди розглядають у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Отже, переважному застосуванню у справах про банкрутство підлягають процесуальні норми, які визначені законодавством про банкрутство, як такі, що є спеціальними.
Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" втратив чинність (п.2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства ).
Системний аналіз положень ст.ст.98-99 ГПК України та ч.1 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства дозволяє зробити висновок про те, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, попереднього слідства чи суду. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи  призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1)  для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;  2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема, через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Аналізуючи положення ст.ст.73, 99 ГПК України слід зробити висновок про те, що висновок експерта складається за результатами проведення судової експертизи та є одним із видів доказів у справі; експертиза призначається судом за його власною ініціативою або за клопотанням учасника справи у випадку, коли суд вважає, що має дійсну потребу у спеціальних знаннях для встановлення певних фактичних даних, що входять до предмета доказування.
Частиною 1 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Таким чином, законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а  предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (ст.76 ГПК України), допустимості (ст.77 ГПК України), достовірності (ст.78 ГПК України) та вірогідності (ст.79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. Воно не може бути замінене висновком експерта, який не обмежений вимогами ст.ст.76-79 ГПК України та межами дослідницької функції суду саме на цій стадії розгляду справи про банкрутство. Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог.
За своєю правовою природою такий предмет спору не є тотожним спору про право, який розглядається у позовному провадженні.
Поряд із зазначеним слід звернути увагу на те, що особливістю провадження у справах про банкрутство є те, що в межах цього провадження суди розглядають багато різних спорів, щодо яких законодавцем визначено окремі процедури та особливості їх розгляду в межах єдиної процедури банкрутства. Одним з різновидів таких спорів є розгляд спірних вимог конкурсного кредитора, який оспорюється боржником або іншим кредитором боржника. Відтак, при розгляді спірних вимог кредиторів суди повинні керуватися спеціальними нормами законодавства про банкрутство, які визначають обов`язки конкретного кредитора щодо доказування розміру кредиторських вимог, визначають обсяг доказування, предмет доказування спірних кредиторських вимог, право суду відмовити у визнанні спірних вимог внаслідок неподання заявником документів, що їх підтверджують.
З огляду на таке, при призначенні судової експертизи у справі про банкрутство, як одного із способів збирання доказів, суду належить враховувати особливості провадження з розгляду вимог кредиторів у справах про банкрутство, якими визначається предмет доказування, особа, на яку покладається обов`язок доказування, обсяг доказування у справі про банкрутство при розгляді конкретного спору та наявність дійсної потреби у збиранні доказів шляхом проведення певної судової експертизи з огляду на спеціальні приписи законодавства щодо розгляду у справі про банкрутство спірних вимог кредиторів.
Системний аналіз положень статей 73, 99 ГПК України та ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства дозволяє дійти висновку про те, що при розгляді спірних грошових вимог кредитора суд не вправі призначати експертизу, предметом якої є дослідження документів на обґрунтування чи спростування грошових вимог кредитора, оскільки такі повноваження щодо дослідження повноти та належності документальних доказів, наданих конкурсним кредитором на обґрунтування своїх кредиторських вимог, законодавцем покладено на суд, який розглядає спірні вимоги кредитора у конкурсній процедурі. Суд не вправі перекладати свої повноваження щодо дослідження документальних доказів обґрунтованості спірних вимог на іншу особу (судового експерта).
З огляду на таке, призначення у справах про банкрутство судової експертизи спірних вимог кредитора, предметом якої є дослідження документального підтвердження розміру заборгованості спірних вимог кредитора згідно доказів, наданих суду у справу про банкрутство конкурсним кредитором, боржником чи іншими кредиторами, не вимагає застосування спеціальних знань, оскільки предметом дослідження є повнота документального підтвердження грошових вимог. У цьому випадку виникають наслідки делегування судом власних повноважень з дослідження належності та повноти документальних доказів іншій особі (судовому експерту), що підтверджує вихід суду за межі наданої йому компетенції в межах провадження у справі про банкрутство та заборонено в силу приписів ч.ч.1-2 ст.124 Конституції України.
Призначення у справі про банкрутство судової експертизи спірних вимог кредитора може порушити принцип змагальності господарського судочинства відповідно до ст.13 ГПК України та загальних правил збирання матеріалів для проведення експертизи відповідно до ст.102 ГПК України, які обмежують повноваження сторін при проведенні судової експертизи виключно поданням доказів до суду і за правилами, передбаченими цим Кодексом для подання доказів, не надаючи можливості подавати такі докази безпосередньо судовому експерту (ч.3 ст.102 ГПК України).
Крім того, положення ст.9 Кодексу України з процедур банкрутства, у випадку оскарження судових рішень в апеляційному чи касаційному порядку, мають застосовуватися судами переважно, як спеціальні норми права, у всіх випадках коли в суду за загальними правилами ГПК України виникає право зупинити провадження у справі, зокрема, й при призначенні судом першої чи апеляційної інстанції судової експертизи (за ст.ст.99, 228 ГПК України).
З огляду на таке, суд першої чи апеляційної інстанції, який призначає експертизу у справі про банкрутство, не може скористатися правом на зупинення провадження у справі, оскільки у справах про банкрутство законодавець в імперативному порядку заборонив таке зупинення провадження.
Заборона зупинення провадження на час оскарження судових рішень у процедурі банкрутства (ч.5 ст.9 Кодексу України з процедур банкрутства) має наслідком неможливість застосування судом загальних повноважень, наданих ГПК України (права на зупинення судового провадження у випадку призначення судової експертизи), оскільки така процесуальна дія суду відбувається у процедурі, яка повинна здійснюватися судом без зупинення провадження у справі, що передбачено Кодексом України з процедур банкрутства.
За наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відхилення заявленого скаржником клопотання про призначення у справі судової експертизи.
Також, враховуючи вище викладене, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення заявленого представником АТ КБ "Приватбанк" клопотання  про призначення у справі судової експертизи.
Посилання скаржника у апеляційній скарзі на правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, що зазначені у апеляційній скарзі, відхиляються колегією суддів, оскільки відповідні висновки, що викладені у даних постановах суду касаційної інстанції базуються на інших правовідносинах та обставинах встановлених судами, ніж у даній справі.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд даного спору по суті.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.12.2021р. у справі №918/806/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" - без задоволення.
Керуючись ст.ст.129, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -
                       
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.12.2021р. у справі №918/806/21 - без змін.
2. Справу №918/806/21 повернути до Господарського суду Рівненської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "03" лютого 2022 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Демидюк О.О.  

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.