ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
27 січня 2022 року                                                                              
м. Київ                                                          
 
справа № 323/160/20
провадження № 51-5067км21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                        ОСОБА_1 ,
судді:                                                 ОСОБА_2 , 
                                                                       ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                 ОСОБА_4 ,
 
учасники  судового провадження:
прокурор                                                     ОСОБА_5 ,
захисник                                                        ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
            
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника      ОСОБА_6  на вирок Запорізького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018080310000557, стосовно 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Улан Батор, Республіка Монголія, та проживає в АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суд) про скасування вироку апеляційного суду стосовно засудженого та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Свої доводи захисник мотивує тим, що суд апеляційної інстанції порушив принцип змагальності сторін та право на захист, а отже і право на справедливий суд. 
Зазначає, що апеляційний суд, скасувавши вирок суду першої інстанції, не навів жодного доводу щодо незаконного застосування судом ст.75 КК України. 
Вбачає порушення цим судом вимог ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) щодо дослідження нового доказу, оскільки прокурор не заявляв клопотання про дослідження нового доказу, а суд першої інстанції цей доказ не досліджував. Також зазначає, що сторона захисту була позбавлена можливості сформулювати та висловити свої міркування щодо залучення цього доказу, чим порушено право на захист.
Крім того захисник вказує на недотримання апеляційним судом вимог ст. 88 КПК України, що випливає з вищезазначеного, оскільки суд послався на недопустимі докази, а сторона захисту була позбавлена можливості заявити про це.
Вказує, що порушення судом апеляційної інстанції принципу змагальності, що є елементом права на справедливий суд, призвели до ухвалення незаконного судового рішення, яке суперечить практиці Європейського суду з прав людини.
 
Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Згідно зі ст. 76 КК України покладено на   ОСОБА_7 обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до органу з питань пробації. 
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь останнього 3994,33 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 8000,00 грн – моральної шкоди.  
За вироком Запорізького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року апеляційну скаргу прокурора задоволено. Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено в цій частині новий вирок. Призначено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Як установлено судами, 07 серпня 2018 року близько 7:30 водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки  «Мersedes-Benz E2200» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автошляху сполученням «Бориспіль–Дніпро–Запоріжжя–Маріуполь» по вул. Б. Хмельницького в смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області у напрямку від м. Оріхова в сторону м. Запоріжжя із середньою швидкістю близько 90 км/год, при цьому здійснюючи перевезення трьох пасажирів, а саме: ОСОБА_9 , що знаходилась на передньому пасажирському сидінні, ОСОБА_8 , що був на задньому пасажирському сидінні за переднім пасажирським сидінням, ОСОБА_10 , який перебував на задньому пасажирському сидінні за місцем водія.
Так, здійснюючи рух неподалік від виїзду з смт Комишуваха в напрямку м. Запоріжжя, а саме близько 3 км, ОСОБА_7 , не переконавшись у безпечності своїх дій під час керування автомобілем, почав змінювати напрямок руху в ліву сторону, тим самим виїжджаючи на зустрічну смугу руху, потім змінювати напрямок руху праворуч, тим самим повертаючись назад, не впорався з керуванням, в результаті чого здійснив виїзд за межі проїзної частини з правої сторони за напрямком руху, після чого відбулось перекидання вказаного автомобілю та зіткнення його передньою частиною зі стовбуром дерева.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) від 27 вересня 2018 року № 9-615 невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху в діях водія ОСОБА_7 перебувають в причинному зв`язку з ДТП.
Згідно з висновком судової дорожньо-технічної експертизи від 28 листопада 2019 року № 29211/26220 невідповідності техніко-експлуатаційного стану автомобільної дороги (наявність заниження рівня узбіччя відносно рівня дорожнього покриття), де мала місце ДТП за участю водія ОСОБА_7 , а також невідповідності в організації дорожнього руху (відсутність дорожнього знаку 1.15 «Небезпечне узбіччя»), з технічної точки зору не перебували у причинному зв`язку з виникненням цієї ДТП.
В результаті ДТП ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді численних рубців шкірних покровів тазової ділянки праворуч, правого ліктьового суглоба та лівого колінного суглоба, які могли бути наслідками загоювання саден або поверхневих забійних ран, струсу головного мозку, забою грудної клітки з переломом 2-го ребра праворуч, який супроводжувався постійним пневматораксом та підшкірною міжм`язовою емфіземою праворуч, забоєм правої легені, які згідно з  висновком судово-медичної експертизи від 24 вересня 2018 року № 59 кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознаками розладу здоров`я більш як 21 доба.
В результаті ДТП ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді синця лівого плеча, закритого перелому зубоподібного відростка 2-го шийного хребця та перелом поперечного відростка 2-го шийного хребця без ушкодження спинного мозку та оболонок, що у своїй сукупності за висновком судово-медичної експертизи від 17 жовтня 2018 року № 60 кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя в час заподіяння.
 
Позиції учасників судового провадження 
 
У судовому засіданні захисник підтримав касаційну скаргу, прокурор просив залишити вирок без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення. 
 
Мотиви Суду
 
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 і правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Згідно з положеннями статей 370, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Як убачається з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, постановляючи вирок стосовно ОСОБА_7 , дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Також згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано. 
За матеріалами провадження, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за ст. 12 КК України належить до тяжкого злочину, обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки від вчиненого злочину, відношення засудженого до вчиненого, невизнання останнім своєї вини, те, що він не вчинив жодних дій, спрямованих на усунення заподіяної злочином шкоди, та не висловив жалю з приводу скоєного, дані про його особу, те, що раніше не судимий, не перебуває на обліку у психіатра та нарколога, за місцем проживання характеризується позитивно, до адміністративної відповідальності не притягувався, не відшкодував потерпілому матеріальну та моральну шкоду, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Також суд зважив на наявність обставини, що обтяжує покарання, – вчинення злочину особою, яка керувала автомобілем, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, та  призначив  ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, вважаючи за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням напідставі ст. 75 КК України з покладенням обов`язків згідно зі цього Кодексу. 
Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, визнав необґрунтованим рішення суду першої інстанції прозвільнення обвинуваченого від покарання на підставі ст. 75 КК України та дійшов висновку, що цей вирок у частині призначення покарання не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.
Як обґрунтовано зазначив у вироку апеляційний суд, при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції повинен був належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи, у тому числі обставини вчинення злочину, ступінь суспільної небезпеки, відношення обвинуваченого до вчиненого ним кримінального правопорушення, та належним чином обґрунтувати підстави для висновків про можливість виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів без реального відбування покарання. Крім того, суд першої інстанції недостатньо врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу, обставини провадження, наслідки порушень ОСОБА_7 правил дорожнього рухута наявність обтяжуючої покарання обставини, і не навів у вироку достатніх доводів щодо призначення покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України.
Апеляційний суд у вироку вказав, що призначене засудженому покарання з випробуванням повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним правопорушення, особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів, а отже, і досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України. Також з урахуванням наявності у справі обтяжуючої покарання обставини у виді вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, наслідків скоєного кримінального правопорушення у вигляді отримання потерпілими різного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, зокрема і тяжких, а також відношення ОСОБА_7 до скоєного, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, апеляційний суд не знайшов жодних підстав на користь висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з чим погоджується Суд.
За таких обставин суд апеляційної інстанції, урахувавши зазначені обставини в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України. 
При цьому апеляційний суд пом`якшив строк призначеного ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення  волі до 3 років, тобто до найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.
Тому доводи захисника в касаційній скарзі проте, що вирок апеляційного суду не  містить обґрунтування неможливості виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі та застосування положень ст. 75 КК України є безпідставними.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд порушив статті 88, 404 КПК України, оскільки послався на недопустимі докази, то вони є необґрунтованими. Обставина, на яку послався суд апеляційної інстанції, ні в якій мірі не впливає на факт вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а лише вказує на свідоме нехтування встановленими правилами дорожнього руху, продовження протиправної поведінки, підвищену суспільну небезпеку та підтверджує небажання засудженого до виправлення і попередження вчинення ним нових правопорушень, що суперечить приписам статей 75, 76 КК України.   
Відповідно до технічного аудіозапису судового засідання від 01 вересня 2021 року, на запитання головуючого судді ОСОБА_7 не заперечував про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення внаслідок керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння і вказав, що він не оспорював його в апеляційному порядку.  
Крім того, захисник у касаційній скарзі зазначив, що суд апеляційної інстанції порушив принцип змагальності сторін та право на захист, а отже, і право на справедливий суд. Такі твердження захисника є неспроможними, оскільки в доводах касаційної скарги захисник не вказує, який саме новий доказ був залучений судом апеляційної інстанції. 
З огляду на викладене Суд не вбачає допущення судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 . 
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм процесуального права, що були б підставами для скасування судового рішення, захисник у касаційній скарзі не навів.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано, він відповідає вимогам статей 370, 374 і 420 КПК України.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Запорізького апеляційного суду від 01 вересня 2021 рокузалишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                           ОСОБА_3