Ухвала
Іменем України
 
20 грудня 2021 року
місто Київ
 
справа № 367/7403/19
провадження № 61-20116ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
ОСОБА_1 у вересні 2019 року звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за розписками.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 березня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Суд першої інстанції встановив, що позивач двічі поспіль у судові засідання, призначені на 28 січня 2021 року та 04 березня 2021 року, не з`явився, повідомлений належним чином, заяву про розгляд справі за його відсутності на зазначені дати не подав, причини неявки суду не повідомив. Також суд першої інстанції врахував, що ухвалою суду від 22 липня 2020 року явка позивача визнана обов`язковою з витребуванням оригіналів розписок від 26 травня 2017 року та 26 листопада 2017 року, на підставі яких у відповідача виник борг, який стягується у цій справі.
Оскільки оригінали розписок не надано, позивач до суду не з`явився, його неявка перешкоджає розгляду справи, позов підлягає залишенню без розгляду.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року скасовано ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 березня 2021 року, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції про належне повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, оскільки про судове засідання, яке призначено на 04 березня 2021 року, позивача повідомлено засобами телефонного зв`язку.
Також суд апеляційної інстанції виявив в матеріалах справи заяву позивача, подану до суду 09 січня 2020 року, про розгляд справи без його участі.
Хоча суд першої інстанції визнав явку позивача обов`язковою, втім така процесуальна вимога судом не вмотивована, не наведено обґрунтування, у чому полягає неможливість подальшого розгляду справи за відсутності позивача за наявними матеріалами справи.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції констатував, що суд першої інстанції міг розглянути справу за наявними матеріалами справи з урахуванням обставин справи та факту виконання чи невиконання сторонами вимог щодо надання суду оригіналів документів, які суд визнав потрібними для дослідження.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 10 грудня 2021 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року, залишити без змін ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 березня 2021 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції не врахував певні обставини, зокрема факт нез`явлення позивача, двічі поспіль, у призначені судові засідання, визнання явки позивача обов`язковою, витребування оригіналів боргових розписок, відсутність заяви ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності у призначені судові засідання.
На переконання заявника, зазначені обставини перешкоджали подальшому розгляду справи, тому суд першої інстанції підставно залишив позов ОСОБА_1 без розгляду.
Суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року 
у справі № 757/23967/13-ц, від 11 березня 2021 року у справі № 558/9/18, від 28 жовтня 2021 року у справі № 465/6555/16-ц.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.
Право, застосоване судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції щодо залишення позову без розгляду, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
За правилом пункту 5 частини другої статті 223 цього Кодексу суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.
Відповідно до частини першої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.
Неявка позивача, участь якого у засіданні визнана судом обов`язковою для дачі особистих пояснень, може мати наслідком залишення позовної заяви без розгляду за правилами пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Згідно з частиною п`ятою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України).
Отже, правом на залишення заяви без розгляду суд наділений лише за сукупності певних установлених законом умов: належного повідомлення позивача про час та місце судового засідання; повторної неявки позивача в судове засідання, яка в такому разі визнається як друга поспіль неявка; ненадходження від позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення перешкоджає розгляду справи.
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції встановив, що справа призначалася до розгляду в судовому засіданні 28 січня 2021 року та 04 березня 2018 року, у які позивач, будучи повідомленими належним чином про розгляд справи, не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зокрема зробив висновок, що матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення позивача про час та місце розгляду справи.
Верховний Суд погоджується із таким висновком, оскільки повідомлення сторони про розгляд справи засобами телефонного зв`язку не є належним сповіщенням такої особи про розгляд судової справи.
За правилами частин третьої, четвертої статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку (абзац другий частини шостої статті 128 ЦПК України).
Повідомлення учасника справи засобами мобільного зв`язку може відбутися за умови наявності відповідної письмової заяви учасника справи (частина 13 статті 128 ЦПК України).
Також за правилом частини десятої статті 187 ЦПК України, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Отже, процесуальний закон визначає умови, за яких суд вправі здійснити виклик учасника справи у спосіб інший, ніж вручення такій особі судової повістки чи судового повідомлення, втім обставини, за яких Ірпінський міський суд Київської області здійснив виклик позивача на 04 березня 2021 року, не відповідають вимогам частини 13 статті 128 та частини десятій статті 187 ЦПК України.
У разі відсутності у позивача наміру брати участь у судовому засіданні, положеннями статей 223, 257 ЦПК України передбачено подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутністю. Тобто право позивача як особи, яка подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності.
Суд апеляційної інстанції встановив, що 09 січня 2020 року позивачем ОСОБА_1 подана заява про розгляд справи № 367/7403/19 за його відсутності.
Обов`язковими умовами для застосування передбачених частиною п`ятою статті 223, пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності (в разі визнання явки позивача обов`язковою).
Тож правом на залишення позову без розгляду суд наділений у разі неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Також, залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що явка позивача визнавалася обов`язковою, витребувані документи позивачем суду не надано. Проте, суд апеляційної інстанції підставно наголосив на тому, що суд першої інстанції не навів мотивів неможливості розгляду справи без особистої участі позивача, не навів обґрунтування, що його неявка дійсно перешкоджала встановленню об`єктивних обставин та вирішенню спору, а ненадання оригіналів боргових розписок унеможливило розгляд справи за наявними письмовими доказами, зокрема копіями цих розписок.
Відповідно правове значення у цій справі має сукупність процесуальних визначених обставин, а саме: належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність, двічі поспіль, неявки у судове засідання, неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача, обґрунтованість мотивів перешкод подальшого розгляду справи у відсутність позивача, явка якого визнана судом обов`язковою.
Зазначені обставини судом апеляційної інстанції не встановлено.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 березня 2021 року, як така, що ухвалена із порушенням норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц, від 11 березня 2021 року у справі № 558/9/18, від 28 жовтня 2021 року у справі № 465/6555/16-ц, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
У справі № 757/23967/13-ц суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення, ухвалені у справі по суті позову, визначив, що суд першої інстанції не виконав свого процесуального обов`язку під час залишення позову без розгляду за наявності доказів на підтвердження належного повідомлення позивача про розгляд справи та відсутності заяви такої особи про розгляд справи за її відсутності.
У справах № 558/9/18 та № 465/6555/16 Верховний Суд, залишаючи без змін оскаржувані рішення, погодився із судами першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для залишення позову без розгляду, оскільки позивач, який належно повідомлений про час та місце розгляду справи, у судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав.
У справі, яка переглядається (№ 367/7403/19), судом апеляційної інстанції встановлено неналежне повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, наявність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності, невмотивованість рішення суду першої інстанції щодо наявності перешкод у розгляді справи у відсутність позивача. 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_2 напостанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 рокує необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний
 
                                                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                            О. В. Ступак