П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/2561/21	
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача - судді Турецької І. О.,
суддів - Стас Л. В., Шеметенко Л. П.
за участі секретаря - Скоріної Т.С.

позивача - ОСОБА_1 та його представника - адвоката Намуйлик М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Намуйлик Марини Василівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2021 року адвокат Намуйлик М. В., в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - ГУНП в Миколаївський області) в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ від 12.03.2021 № 163 о/с про звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 , начальника сектору кримінальної поліції Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області зі служби в поліції за статтею 77 частиною 1 пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів);
поновити на посаді начальника сектору кримінальної поліції Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області з 13.03.2021;
стягнути на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з моменту звільнення до моменту поновлення на посаді;
стягнути на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, допустивши негайне виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, адвокат зазначила, що, відповідно до частини 2 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.
Як вважає адвокат, позаяк Закон України «Про Національну поліцію» не регулює порядок пропонування поліцейському вакантних посад, є підстави для застосування до спірних правовідносин Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Покликаючись на чисельну практику Верховного Суду позивач наголошує, що суб`єкт призначення вважається таким, що належно виконав вимоги щодо працевлаштування працівника, який попереджений про можливе звільнення у зв`язку з реорганізацією або ліквідацією установи, лише у випадку якщо запропонував, останньому всі вакантні посади, які існують в дані установі за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Водночас, як пояснила представник позивача, ГУНП в Миколаївський області пропонувало її довірителю вакантні посади, які не були рівнозначними той посаді, яку він займав. Окрім того, йому не пропонувалися посади у Вознесенському районному управлінні поліції, в тому числі у відділенні №3 по обслуговуванню м. Южноукраїнська, де він зареєстрований та проживає разом з дружиною та неповнолітніми дітьми, попри наявності там близько 10 вакантних посад. Як стверджує позивач, він заявляв керівництву ГУНП в Миколаївський області, що не бажає переїжджати та працювати в іншій місцевості та прохав про своє працевлаштування у Вознесенському районному управлінні поліції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову суд виходив із того, що ГУНП в Миколаївський області неодноразово пропонувало позивачу вакантні посади, проте позивач чотири рази відмовився від пропозицій щодо працевлаштування. Суд зазначив, що позивач не побажав зайняти жодну вакантну посаду в новоствореному Первомайському районному відділенні поліції, до якого адміністративно - територіально входить м. Южноукраїнськ, де проживає та зареєстрований позивач.
Ураховуючи те, що позивач не побажав залишитися на службі в поліції, відмовився від запропонованих йому посад, суд першої інстанції дійшов висновку, що після закінчення двомісячного строку, з дня його попередження про можливе подальше звільнення зі служби, наказ ГУНП в Миколаївський області від 12.03.2021 №163о/с про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини 4 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» є законним та обґрунтованим.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву.

Представниця позивача - адвокат Намуйлик М. В., оскаржуючи рішення суду першої інстанції, в апеляційній скарзі, зазначає про його незаконність та необґрунтованість рішення та прохає про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Обґрунтування апеляції складається з такого.
По - перше, на думку скаржниці, суд першої інстанції порушив принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що виразилося в нерозгляді її заяви про витребування доказів. Адвокат зазначає, що інформація, яка витребовувалася, була край важливою для правильного вирішення даної справи, адже мова йшла про наявність вакантних посад, у тому числі у Вознесенському районному управлінні поліції, де бажав працевлаштуватися позивач. Адвокат підтверджує інформацію про те, що її довірителю пропонувалися вакантні посади, але жодної не пропонувалося у Вознесенському районному управлінні поліції. За таких умов, представниця позивача, указує, що суб`єкт призначення не виконав свого обов`язку запропонувати її довірителю всі вакантні посади.

По - друге, скаржниця зазначає про помилкове зазначення судом першої інстанції, що м. Южноукраїнськ віднесено до Первомайського районного відділення поліції, указує, що суд невірно визначив територіальну належність м. Южноукраїнська до Первомайського відділення поліції.

По - третє, адвокат Намуйлик М. В. , цитуючи практику Верховного Суду, вказує, що вища судова інстанція неодноразово висловлювала свою правову позицію, що роботодавець, у випадку ліквідації або реорганізації підприємства, зобов`язаний запропонувати працівнику вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, незалежно від того, в якому структурному підрозділі, працівник, який вивільнився, працював.
За аналізом наданих відповідачем документів, адвокат констатує, що, на момент звільнення позивача, у Вознесенському районному управлінні поліції існувало 24 вакантних посади, жодна із яких не була запропонована позивачу.

По - четверте, покликаючись на Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (далі - Порядок №260), адвокат указує, що поліцейським звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі, у зв`язку з визнання звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були ним визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

У відзиві на апеляцію ГУНП в Миколаївській області вказує на її необґрунтованість та вважає, що відсутні підстави для її задоволення.
Представник ГУНП в Миколаївській області, підтримуючи позицію суду першої інстанції, указує що позивачу було надано для вибору достатня кількість вакантних посад, у тому числі і в Первомайському районному відділенні поліції. Водночас позивач не погодився на жодну із запропонованих йому посад та рапорт про згоду на призначення на посаду не подавав. Представник ГУНП в Миколаївський області наголошує, що до Первомайського районного відділення поліції територіально входить м. Южноукраїнськ і саме в цьому районному відділенні позивачу пропонувалися вакантні посади.

В суді апеляційної інстанції адвокат Намуйлик М. В. підтримала доводи апеляції та просила її задовольнити.
Представник ГУНП в Миколаївський області до суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся судовою повісткою, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 26.11.2021 (а.с.230).
Відповідно до частини 2 статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи.

Підполковник поліції ОСОБА_1 з 28.10.2019 по 12.03.2021 працював на посаді начальника сектору кримінальної поліції Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області.
Наказом Національної поліції України від 21.12.2020 року № 999 «Про організаційно штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області» затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції та штат територіальних (відокремлених) підрозділів Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, який вводиться в дію з 01.01.2021.
Відповідно до затверджених штатних змін, всі 214 посад в Первомайському відділі ГУНП в Миколаївській області було скорочено.
12.01.2021 позивача було попереджено про можливе наступне звільнення зі служби (а.с.56).
12.02.2021 позивачу запропонували вакантні посади в Миколаївському районному управлінні поліції, в яке ввійшло: відділення поліції №1 (Центральний ВП), відділення поліції №2 (Інгульський ВП), відділення поліції №3 (Корабельний ВП), відділення поліції №4 (Вітовський ВП), відділення поліції №5 (Миколаївське РВП),  відділення поліції №6 (Новоодеський ВП), відділення поліції №7 (Очаківський ВП), відділення поліції №8 (Березанський ВП).
Також були запропоновані посади в Первомайському районному відділі поліції, в який ввійшли: відділення поліції №1 (Арбузинське ВП), відділення поліції №2 (Врадіївський ВП).
У запропонований Баштанський районний відділ поліції, ввійшли: відділення поліції №1 (Новобузький ВП), Сектор поліцейської діяльності №1 відділення поліції №1 (Казанківський ВП), відділення поліції №2 (Снігурівський ВП), Сектор поліцейської діяльності №1 відділення поліції №2 (Березнегуватське ВП).
Від запропонованих посад, що були вакантні в даних установах поліції, ОСОБА_1 відмовився, зазначаючи що з дружиною та неповнолітніми дітьми проживає в м. Южноукраїнську та бажає продовжувати службу у відділенні поліції, що знаходиться в цьому місті.
Аналогічний перелік вакантних посад, що викладений вище був запропонований позивачу 19.02.2021, 25.02.2021, 04.03.2021. Відповідь, з боку позивача, на запропоновані вакантні посади також була негативною та пов`язана з бажанням проходити службу з позиції за місцем проживання.
Свою відмову працювати на запропонованих посадах позивач мотивував тим, що його дружина - ОСОБА_3 у лютому 2021 року призначена на посаду дізнавача сектору дізнання відділення поліції №3 Вознесенського районного управлінні поліції, а їх неповнолітні діти навчаються в шкільних закладах м. Южноукраїнська.
Наказом ГУНП в Миколаївській області від 12.03.2021 № 163 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 - начальника сектору кримінальної поліції Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, звільнено зі служби в поліції за статтею 77 частини 1 пункту 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), підстава: наказ НПУ від 21.12.2020 №999 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області».
З наведеним наказом позивач ознайомився 17.03.2021, про що зробив відповідну відмітку (а.с.10).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, а також перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідаючи на довід апеляції про порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін, а саме: свободи в наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, колегія суддів зазначає таке.
В процесі розгляду справи в суді першої інстанції, адвокат Намуйлик М. В. заявила письмове клопотання про витребування доказів. У цьому клопотанні адвокат зазначила, що з листа ГУНП в Миколаївський області їй стало відомо, що один раз на місяць ведеться статистичний облік про рух кадрів в Національній поліції, який включає відомості про штатну чисельність та наявний некомплект посад працівників. Із доданих до відзиву ГУНП в Миколаївський області відомостей станом на 04.03.2021 існувало 340 вакантних посад, натомість позивачу було запропоновано 242 посади.
За наведених обставин, адвокат прохала суд витребувати від ГУНП в Миколаївський області відомості про всі наявні в даній установі вакантні посади (у тому числі і Вознесенському районному управлінні поліції), які з`явилися протягом двох місяців з моменту попередження позивача про майбутнє можливе звільнення.

Як свідчать матеріали справи, суд першої інстанції не розглянув згадане клопотання, не прийняв по цьому питанню рішення або про його задоволення або про відмову в задоволенні.

Відповідно до частини третьої статті 129 Конституції України змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості належать до основних засад судочинства.
Відповідно до частин 1 та 4 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частинами 1 та 3 статті 80 КАС України унормовано, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. 

З урахуванням приписів статей 90, 246 КАС України умотивованість судового рішення є результатом:
- оцінки доказів (їх врахування або відхилення), що в свою чергу дозволяють суду встановити обставини та зміст спірних правовідносин;
- оцінки аргументів, наведених учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, у тому числі аргументів за фактом наявності порушення та суб`єкта правопорушення, права чи інтересу, за захистом якого звернувся позивач до суду, а також відповідності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень вимогам ч. 2 ст. 2 цього Кодексу.
Рішення є підтвердженням того, що сторони були почуті судом.

Головним доводом позивача в суді першої та апеляційної інстанцій було твердження про те, що йому не була запропонована рівнозначна посада в Вознесенському районному управлінні поліції, в яке ввійшло відділення поліції №3 м. Южноукраїнська.
Він прохав посаду саме в цьому відділенні поліції у зв`язку з сімейними обставинами.
Суд не перевірив наведені доводи позивача, не витребував з цього приводу докази та взяв до уваги пояснення відповідача, що до Первомайського районного відділення поліції адміністративно - територіально входить м. Южноукраїнськ, а відтак зробив необґрунтований висновок, що роботодавець виконав свій обов`язок щодо пропонування позивачу посади в новоствореному органі поліції за місцем його проживання.

Далі, переходячи до дослідження обставин правомірності звільнення позивача за скороченням штатів, колегія суддів установила таке.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України встановлені Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша статті 59 Закону № 580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації встановлений статтею 68 КАС України
Частиною 1 статті встановлено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.
Згідно з частиною 2 даної статті поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. 

Колегія суддів погоджується з доводами адвоката Намуйлик М. В., що за відсутності в Законі № 580-VIII спеціальних положень, які регулюють порядок пропонування поліцейському іншої вакантної посади, належить застосувати загальні положення КЗпП України.
Існує усталена практика Верховного Суду, що така прогалина в спеціальному законодавстві повинна бути компенсована загальними положеннями трудового законодавства.

Частина 1 статті 42 КЗпП України унормовує, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до частини 3 статті 49- 2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Верховний Суд у своєму рішенні від 22.04.2020 у справі №814/2551/16 проаналізувавши норми Закону № 580-VIII та КЗпП України зробив такий правовий висновок.
З системного аналізу частини 3 статті 68 Закону № 580-VIII вбачається, що надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами даної статті.
Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.
Відтак, відсутність доказів щодо здійснення пропозиції відповідачем позивачу усіх наявних вакантних посад, з врахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів.
У постанові від 16.12.2021 Верховний Суд у справі №380/1857/20 за подібними правовідносинами  висловив таку позицію.
За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 червня 2020 року у справі №826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі №821/595/16.
Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 (П/9901/310/18).
Правовий висновок, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення, міститься в постановах Верховного Суду, зокрема, від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як випливає з наданих відповідачем, на ухвалу суду апеляційної інстанції, документів щодо створення територіальних (відокремлених) підрозділів ГУНП в  Миколаївський області, зокрема, створено Вознесенське районне управління поліції з чисельністю штатів 421 одиниця.
У Вознесенське районне управління поліції входить відділення поліції №3, з місцем розташування м. Южноукраїнськ, де штатна чисельність складає 66 посад.
Серед указаних посад зазначена посада начальника сектору кримінальної поліції.
Отже, як свідчать наведені документи, за результатами змін в штаті ГУНП в Миколаївській області посада, яку обіймав позивач, скорочена не була.
Суд апеляційної інстанції вважає доведеними обставини, що позивачу не пропонувалася посада, яку він займав до скорочення штатів або інша рівнозначна посада у Вознесенському районному управлінні поліції, у тому числі і в відділення поліції №3, з місцем розташування м. Южноукраїнськ.
Варто відзначити, що особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу щодо призначення і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Є слушним, на думку суду апеляційної інстанції, застосування до спірних правовідносин Європейської соціальної хартії, що підписана Україною 07 травня 1999 року у м. Страсбурзі, де держави взяли на себе обов`язок ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає.

На думку колегії суддів, у даному спорі, суб`єкт владних повноважень порушив принцип захисту обґрунтованих сподівань, який тісно пов`язаний із принципом юридичної визначеності і є невід`ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як приклад, слід зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, де вказано, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть. Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

За такого правового регулювання, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_1 за скороченням штатів є незаконним, а наказ від 12.03.2021 № 163 о/с про його звільнення за статтею 77 частиною 1 пунктом 4 слід визнати протиправним та скасувати.
Висновок суду про протиправність звільнення тягне за собою поновлення позивача на попередній посаді, а також виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 № 988 (далі - Постанова № 988) зазначає, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських визначає Порядок №260.
Абзац 1 пункту 6 Розділу ІІІ Порядку №260 встановлює, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.
Пункт 9 Розділу І Порядку №260 унормовує, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць, розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Так, зі змісту довідки про доходи від 14.05.2021 №198/28/1-2021, яка міститься в матеріалах справи (а.с.72), випливає, що позивачу за лютий 2021 року (останній повний місяць роботи, що передував звільненню) нараховано заробітну плату в сумі 15  893,01 грн.
Таким чином, враховуючи, що загальна кількість календарних днів у лютому 2021 року становить 28 календарних днів, суд дійшов висновку, що середньоденна заробітна плата позивача становить 567,60 грн. (15  893,01 грн. / 28 днів = 567,60 грн/день).
З матеріалів справи вбачається, що період вимушеного прогулу позивача з 13.03.2021 (день наступний за днем звільнення) по 27.01.2022 (дата прийняття рішення про поновлення позивача на посаді) складає 321 календарних днів.

Отож, на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (грошове забезпечення) за період з 13.03.2021 по 27.01.2022 включно в сумі 182  199,60 грн. (567,60 грн/день х 321 календарних днів). Вказана сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами адвоката Намуйлик М. В., що суд першої інстанції при вирішенні даної справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для її правильного вирішення, вважав встановленими обставини, що були недоведені суб`єктом владних повноважень та допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 317 КАС України, наведені порушення, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та для прийняття нового рішення про задоволення позову.

За результатами апеляційного перегляду справи розподіл судових витрат не проводиться.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Намуйлик Марини Василівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року - скасувати.
Ухвалити у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - нове рішення про задоволення позову.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 12 березня 2021 року № 163 о/с про звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2), начальника сектору кримінальної поліції Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області зі служби в поліції за статтею 77 частини 1 пункту 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Поновити підполковника поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2) на посаді начальника сектору кримінальної поліції Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області з 13 березня 2021 року.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001, код ЄДРПОУ 40108735) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 березня 2021 року по 27 січня 2022 року в сумі 182  199 (сто вісімдесят дві тисячі сто дев`яносто дев`ять) грн. 60 коп. Вказана сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                            І. О. Турецька

                     суддя                                                            Л. В. Стас

                     суддя                                                            Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 28.01.2022.