КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №755/20813/19                                             Головуючий у І інстанції - Гончарук В.П.  
апеляційне провадження №22-ц/824/439/2022         Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
 
                                                                ПОСТАНОВА
                                                         ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
      25 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого Гуля В.В.,
суддів  Суханової Є.М., Матвієнко Ю.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 30 березня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих  коштів,-  
 
                                                                встановив:
 
     Позивач звернувся до суду м. Києва із позовом до  ОСОБА_2  про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, в якому просить стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  безпідставно отримані кошти у розмірі 27 000,00 грн., та відсотки за користування безпідставно набутими коштами у розмірі 12 012,31 грн.
    Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27 грудня 2016 року позивач помилково перерахував відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 27 000,00 грн. на рахунок, відкритому у Акціонерному товаристві «Комерційний банк «Приватбанк». Як перед перерахуванням, так і після перерахування грошових коштів між сторонами у справі не укладався договір, тому на думку позивача, вважається, що відповідач набув грошові кошти за відсутності достатніх правових підстав і у спосіб, що суперечить цивільному законодавству. Відповідач не повернув позивачу безпідставно отримані кошти у розмірі 27 000,00 грн. Крім того, позивачем нараховано відсотки за пезпідставне користування грошовими коштами, що становить 12 012,31 грн., які також підлягають стягненню.
    Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 30 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.  
 В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
    Апеляційну скаргу мотивував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме судом невірно застосовано норми матеріального права ст.ст. 1212,1213 ЦК України. 
Зазначає про протиправність висновків суду першої інстанції щодо того, що ним не надано доказів того, що він звертався до відділення банку з заявою про відкликання переказу або мав намір здійснити зворотню операцію щодо повернення коштів, як на підставу для відмови  в позові. 
     Вказує, що висновки суду першої інстанції проте , що він мав би звернутись з відповідною заявою про відкликання переказу до відділення банку або мав намір здійснити зворотню операцію, щодо повернення коштів оскільки зарахування даних коштів виходячи з дати валютування, дані кошти переходять у володіння власника рахунку. Вказує, що перерахування відбулось не з вини банка, а з його вини. 
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
      Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
    Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
         Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 27 грудня 2016 року позивач помилково перерахував відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 27 000,00 грн. на рахунок відкритому у Акціонерному товаристві «Комерційний банк «Приватбанк», що підтверджується копією квитанції від 27 грудня 2016 року № Р24А50218772228404736854.
        Посилаючись на норму ст.1212 ЦК України позивач вказує, що з моменту здійснення переказу, дані грошові кошти відповідачем йому не повернуті.
        Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції виходив з того, що  ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1  ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
        Відповідно до пункту 2.2. розділу 2 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої  постановою правління Національного Банку України від 01 червня 2011 року №174, банк (філія, відділення) здійснює приймання від клієнта готівки національної валюти через операційну касу за заявою на переказ готівки - від юридичних осіб для зарахування на власні поточні рахунки, від фізичних осіб - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки, а також від юридичних та фізичних осіб - на рахунки банку (філії, відділення), у тому числі на погашення кредиту, інших юридичних або фізичних осіб, які відкриті в цьому самому банку   або в іншому банку, та переказ без відкриття рахунку.
Судом встановлено, що між сторонами спору не існує жодних правовідносин, у відповідача відсутні правові підстави для отримання грошових коштів позивача.
         Згідно пункту 1.24  Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказом коштів є рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.
         При цьому помилковим переказом є рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.
       У відповідності до пункту 1.23  Закону Україн «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» отримувачем є особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі. Разом з тим, неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
        Таким чином, обставини, на які посилався позивач в своїй апеляційній скарзі та які були підставою для подання позову, не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано доказів того, що останній звернувся до відділення банку з заявою про відкликання переказу, або мав намір здійснити зворотню операцію, щодо повернення коштів відповідачу.
            Окрім того позивачем з моменту здійснення переказу від 27 грудня 2016 року і до пред`явлення даного позову до суду 23 грудня 2019 року, не здійснено жодних дій, щодо повідомлення відповідача або установи банку про здійснення переказу коштів неналежному отримувачу.
      Проте такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам закону виходячи з наступного.
        Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
       Згідно процедури повернення коштів помилково перерахованих з вини платника, Платник несе перед банком або іншою установою - учасником платіжної системи, що його обслуговують, відповідальність, передбачену умовами укладеного між ними договору.
       Платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі - учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації.
        Платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну банку або іншій установі - учаснику платіжної системи, що його обслуговують, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і проведенням незаконних операцій з компонентами платіжних систем (платіжні інструменти, обладнання, програмне забезпечення тощо). При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за проведення переказу.
      Якщо помилку виявили оперативно і кошти ще не списали з рахунку платника, то й повертати їх не потрібно. Для цього потрібно подати до банку платника документ про відкликання платіжного доручення. Платник має право це зробити у будь-який час до списання платежу з його рахунку(п. 23.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті). Документ про відкликання платник складає у довільній формі на папері або в електронному вигляді.
      Якщо кошти вже списали, але ще не зарахували на рахунок отримувача, то для цього платник подає своєму банку документ про відкликання коштів. Банк платника того самого дня дає банку отримувача вказівку повернути кошти, і банк отримувача в день одержання вказівки повертає кошти за реквізитами, що в ній зазначили. Потім банк отримувача повідомляє свого клієнта, що кошти відкликав платник (п. 23.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»,п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті).
   У разі помилки платника та коли кошти вже зарахували на рахунок неналежного отримувача:
            1.         Виявивши помилку, платник негайно надсилає неналежному отримувачеві вимогу повернути суму переказу. У вимозі зазначає дату перерахування коштів, точну суму помилкового переказу, повні й точні банківські реквізити платника для повернення коштів, а також строк для виконання вимоги та відповідальність за його порушення.
            2.         Свої вимоги платник обґрунтовує наведеними вище законодавчими нормами і главою 83 Цивільного кодексу, яка регулює обов`язок особи, що набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому таке майно. У теорії права це називається кондикційними зобов`язаннями (лат. - той, що стосується вимоги про повернення).
Отже, саме главу 83 Цивільного кодексу застосовує платник, коли висуває до неналежного отримувача вимогу повернути суму помилкового переказу.
3.         Вимогу надсилають цінним листом із описом вкладення і повідомленням про вручення або вручають неналежному отримувачеві кур`єром. На примірнику платника ставлять позначку про те, що її одержав отримувач. Аби пришвидшити реакцію неналежного отримувача, варто також надіслати йому вимогу електронною поштою та/або факсом.
      Строку для повернення коштів, помилково перерахованих з вини платника, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті не визначають. Неналежний отримувач має повернути помилково зараховані на його рахунок кошти у строки, встановлені законодавством України, за їх порушення він несе відповідальність згідно із законодавством України(п. 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.
            Встановлено, що 27 грудня 2016 року з рахунку в банківській установі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» через неправильно введені реквізити з вини позивача помилково було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 27000 грн на картковий рахунок відповідача, що підтверджується копією платіжного доручення.
У відповідності до п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті визначено, що дата валютування - зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. До настання дати валютування сума переказу обліковується в банку, що обслуговує отримувача, або в установі- члені платіжної системи. 
      Отже платіжне доручення, на підставі якого здійснено переказ коштів/ копія наявна в матеріалах справи/ містить відомості про дату валютування - 27.12.2016 року, що підтверджується підписом та печаткою банку, а тому дані відомості у платіжному дорученні чітко підтверджують, що з 7.12.2016 року грошові кошти в сумі 27000 грн, були зараховані банком на рахунок відповідача.
        Оскільки кошти 27.12.2016 року були зараховані на рахунок відповідача, виходячи з дати валютування, а тому у відповідності до п. 1.4 Інструкції, починаючи з цієї дати вони перейшли у власність відповідача та відповідно відповідач їх отримав у власність безпідставно, оскільки за змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
            Таким чином в цій частині доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах закону, тому вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутого майна у розмірі 27000 грн підлягають задоволенню.
            Щодо стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами.
 Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.
Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.
Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Із позовом до суду ОСОБА_1 звернувся  лише 23.12.2019 року. З моменту здійснення переказу від 27 грудня 2016 року і до пред`явлення даного позову до суду 23 грудня 2019 року, позивачем не здійснено жодних дій, щодо повідомлення відповідача або установи банку про здійснення переказу коштів неналежному отримувачу.
      У встановленому цивільно-процесуальному порядку факт користування відповідачем чужими коштами не довів.
       Набувач, тобто відповідач дізнався про безпідставність набуття та збереження грошових коштів вже під час розгляду справи в суді.
       За таких обставин, підстав для застосування ст. 536 ЦК України судом не встановлено, тому в цій частині як позовні вимоги, так і доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, - 
 
                                                      постановив:
 
      Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
    Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 30 березня 2020 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
 
    Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих  коштів задовольнити частково.
 
   Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 27000 грн., як безпідставно набутих коштів. 
 
     В іншій частині позову відмовити.
 
    Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                            В.В. Гуль
 
Судді                                                                        Є.М. Суханова
 
                                                                                    Ю.О. Матвієнко