ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                                          Головуючий І інстанції: Супрун Є.Б.
21 грудня 2021 р.	Справа № 440/4610/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Курило Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Носаченко Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові   справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року по справі за адміністративним позовом         фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки у Полтавській області, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови
В с т а н о в и в:
           07.05.2021 року позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі – ФО-П ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (надалі - Управління), яким просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 26.04.2021 року № 188432 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17.000 грн, накладеного за порушення у вигляді перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10% але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, відповідальність за яке передбачена абз. 15 ч. 1  ст. 60 Закону України 05.04.2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (надалі – Закон № 2344-III).
          В обґрунтування вимог адміністративного позову ФО-П ОСОБА_1 зазначає, що з 02.02.2021 року належні йому транспортні засоби передані у користування іншому суб`єкту господарювання – ФО-П ОСОБА_2 і, таким чином, він не є автомобільним перевізником вантажу у транспортних перевезеннях, що здійснювалися останнім. Жодних договорів  перевезення на перевезення цих вантажів він не укладав і жодних товарно-транспортних накладних не складав. ОСОБА_2 , який здійснював перевезення вантажів ніколи не перебував і не перебуває з ним в трудових відносинах. Фактично транспортні засоби (надалі – ТЗ) перебували офіційно у користуванні ФО-П ОСОБА_2 , який на підставі товарно-транспортної накладної від 13.03.2021 року № 285 здійснював перевезення вантажу.
          Також, позивач вказує, що після отримання оскаржуваної постанови, він зателефонував ОСОБА_2 з проханням пояснити обставини справи. ОСОБА_2 повідомив його, що дійсно був зупинений 13.03.2021 року представниками Укртрансбезпеки, проходив зважування, однак про порушення вагових параметрів на місці габарітно-вагового контролю його не повідомляли та жодних документів за наслідками габарітно-вагового контролю не складали та йому не вручали. На місці габаритно-вагового контролю він надав працівникам Укртрансбезпеки всі наявні документи, зокрема товарно-транспортну накладну від 13.03.20201 року № 285 та договір оренди ТЗ від 02.02.2021 року № 02020 з актом передачі від 02.02.2021 року, після чого продовжив рух.
          Позивач зазначає про неправомірність дій посадових осіб Укртрансбезпеки по застосуванню саме до нього адміністративно-господарського штрафу по цій товарно-транспортній накладній, а не відносно фактичного автомобільного перевізника, який користувався транспортним засобом. 
          Позивач вказує на факт розгляду та вирішення питання про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу без його належного повідомлення. Також зазначає, що з оскаржуваної постанови не можливо встановити чіткий зміст допущеного порушення та правову норму, яку порушено. Вказує, що працівники відповідача не складали та не вручали йому, як перевізнику: чек зважування, довідку про результати здійснення габаритно-вагових параметрів, акт про перевищення нормативних вагових параметрів, акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт.
          Заперечуючи вимоги адміністративного позову ФО-П ОСОБА_1 , відповідач у відзиві на позов зазначає, що під час проведення рейдової перевірки інспекторами Управління встановлено факт порушення з боку позивача законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, а саме - абз 15 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III внаслідок перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу. Звертає увагу на те, що водій зупиненого транспортного засобу жодних заперечень чи пояснень з приводу встановленого порушення не надав, як і не надав договору оренди транспортного засобу та тимчасового реєстраційного документу на транспортний засіб на підтвердження факту передачі ФО-П ОСОБА_1 у встановленому порядку права користування транспортним засобом ФО-П ОСОБА_2 . Стверджує, що повідомлення про призначення розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт на 26.04.2021 року направлялося позивачу та його завчасно повідомлено про дату та місце розгляду справи. А тому відповідачем правомірно застосовано до автомобільного перевізника адміністративно-господарський штраф (а.с. 32-38).
          Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в задоволенні вимог адміністративного позову ФО-П ОСОБА_1 відмовлено
Судове рішення вмотивовано висновком про відсутність підстав для задоволення позову ТОВ ОСОБА_1 , оскільки матеріалами справи підтверджено факт перевищення допустимої ваги вантажного автомобіля за відсутності дозволу на перевезення вантажів з перевищенням вагових обмежень, а тому відповідачем правомірно винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 188432 від 26.04.2021 року у розмірі 17.000 грн. за порушення законодавства, відповідальність за яке передбачена абзацом 15 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III.
Не погоджуючись з судовим рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі ФО- ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення про задоволення вимог його адміністративного позову.
Підстави, наведені скаржником в обґрунтування вимог апеляційної скарги, за змістом аналогічні підставам адміністративного позову, викладеним в позовній заяві. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Управління Укртрансбезпеки просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а судове рішення – без змін Аргументи, наведені відповідачем за змістом аналогічні доводам, викладеним у відзиві на адміністративний позов ФО-П ОСОБА_1 .
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). 
Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Пунктом 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 103 (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування (п.п. 15 п. 5); здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю (п.п. 27 п. 5).
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон № 2344-III, відповідно до ч. 12 ст. 6 якого державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частини перша та четверта ст. 48 Закону № 2344-III передбачають, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.
Статтею 33 Закону України від 06.09.2005 року № 2806-IV «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» (надалі - Закон № 2806-IV) визначено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною другою статті 29 Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух» (надалі – Закон № 3353-XII) передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Процедура здійснення габаритно-вагового контролю регламентується Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року № 879 (надалі - Порядк № 879), пунктом 3 якого встановлено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.
Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку № 879 великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил № 1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 %.
Вимірювання (зважування) - процес визначення за допомогою вимірювального (зважувального) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу, що проводяться згідно із методикою, затвердженою спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.
Габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.
Габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції (п. 3 Порядку № 879).
Згідно із вимогами п.18 Порядку № 879 за результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення.
Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (надалі – Правила № 1306) передбачено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м. Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.
Згідно з пунктом 21 Порядку № 879 у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 % подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування. Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.
Також пунктами 26, 27 Порядку № 879 передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку.
Відповідно до пункту 28 Порядку № 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.
Методику розрахунку плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту визначено пунктом 30 Порядку № 879, відповідно до якого плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою: П = (Рзм + Рнв + Рг) х В, де П - розмір плати за проїзд; Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 км проїзду; Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 км проїзду; Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 км проїзду; В - відстань перевезення, км. Осі вважаються здвоєними або строєними, якщо відстань між зближеними (суміжними) осями не перевищує 2,5 м.
Пунктом 31 Порядку № 879 передбачено, що при визначенні розміру плати за проїзд транспортних засобів з осьовим сполученням більше трьох береться до рахунку схема, що спричиняє більші руйнування доріг з комбінацій одно-, двох- та трьохосьових сполучень, а найбільша сума навантаження на суміжні осі припадає на максимальну колісну формулу. Для строєних осей з одиночними шинами плата за перевищення допустимих навантажень на вісь (осі) збільшується у два рази.
Відповідно до пункту 31-1 Порядку № 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 % - у подвійному розмірі; на 10 - 40 % - у потрійному розмірі; більше як на 40 % - у п`ятикратному розмірі. У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням. Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру плату за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу має вносити саме перевізник.
У розділі 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, перевізником визначено фізичну або юридичну особу - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Положеннями абз. 15 ч.1 ст. 60 Закону № 2344-III встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Судом установлено, що ОСОБА_1 відповідно до свідоцтв про реєстрацію ТЗ по праву власності належать: автомобіль марки Mercedes-Benz Axor 1840LS, державний номерний знак НОМЕР_1 , маса без завантаження – 6.645, повна маса – 18.000, та напівпричіп Krone SDR 27, державний номерний знак НОМЕР_2 , маса без завантаження – 9.000, повна маса – 39.000
Суду позивачем наданий договір оренди транспортного засобу № 0202, який укладений 02.02.2021 року між ФО-П ОСОБА_1 (Орендодавець) та ФО-П ОСОБА_2 (Орендар), за умовами якого «транспортний засіб використовуватимуться Орендарем для цілей вантажні перевезення» (п.п. 2.1 п. 2 договору), та Акт передачі транспортних засобів в оренду до договору оренди транспортних засобів № 02.02.2021 року (а.с. 16-18).
13.03.2021 року співробітниками Укртрансбезпеки на підставі графіку проведення рейдових перевірок Управління з 07.03.2021 року по 13.03.2021 року (а.с. 44) та відповідно до направлення на перевірку від 05.03.2021 року за № 026470 (а.с. 43) на 452 км +- 811 м автомобільної дороги М-05 «Київ-Одеса» здійснювалася рейдова перевірка транспортних засобів перевізників на предмет дотримання вимог Закону № 2344-III та Правил надання послуг пасажирським та вантажним автомобільним транспортом.
Під час рейдової перевірки уповноваженими особами відповідача був зупинений транспортний засіб марки Mercedes-Benz Axor 1840LS, державний номерний знак НОМЕР_1 , напівпричіп Krone SDR 27, державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ФО-П ОСОБА_1 , керування яким здійснював водій ОСОБА_2 . 
До перевірки водієм ОСОБА_2 були надані наступні документи: два Свідоцтва про реєстрації означених вище ТЗ на ім`я позивача, посвідчення водія, товарно-транспортну накладну № 288 від 13.03.2021 року.
13.03.2021 року фахівцем відповідача складений акт № 271388 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, яким зафіксовано факт перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових обмежень від 10% до 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, навантаження на одиночну вісь - 12,11 т при допустимих 11 т (а.с. 40, 51).
За результатами документального габаритно-вагового контролю 13.03.2021 року (при перевірці використовувалися ваги автомобільні електронні AR WIM (свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки а.с. 47, чек завантажування (а.с. 48), довідка про результати здійснення габарітно-вагового контролю № 036545 (а.с. 50) працівниками Управління складено акт № 026197 про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів від 13.03.2021, від підпису якого водій ОСОБА_2 відмовився (а.с. 51), та розрахунок б/н і б/д (а.с. 49), яким позивачу визначено розмір плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування у розмірі 528,93 Євро.
          Водій ОСОБА_2 зі змістом акту був ознайомлений, але від підпису в акті перевірки та в акті перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів відмовився. Правом на надання пояснень чи зауважень не скористався.
Повідомлення про призначення розгляду справи на 26.04.2021 року (а.с. 41) від 09.04.2021 направлено відповідно до списку №1019 згрупованих поштових відправлень (а.с. 42) рекомендованим листом з повідомленням про вручення на зареєстровану за суб`єктом господарювання адресу позивача, однак повернуто за зворотною адресою згідно з трек-кодом 3602023643341 у зв`язку з неврученням.
26.04.2021 року за результатами розгляду справи про порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт відповідач прийняв постанову №188432 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17.000,00 грн, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, згідно з абз. 15 ч.1 ст. 60 Закону № 2344-III, за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що як свідчать встановлені судом обставини справи, повідомлення про запрошення на розгляд справи з 10.00 год. до 12.00 год. 26.04.2021 року про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідачем направлено на адресу позивача 09.04.2021 року рекомендованим листом з повідомленням згідно зі Списком №1019 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, однак не вручено позивачу відповідно до даних Укрпошти по відстеженню відправлень та відправлено на зворотну адресу згідно з трек-кодом 3602023643341 (а.с. 41-42).
Таким чином, в ході судового розгляду підтверджено факт виконання обов`язку повідомлення позивача рекомендованим листом про час і місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Колегія суддів погоджується з висновком суду, що небажання особи отримувати поштову кореспонденцію не може бути доказом її необізнаності про обставини, які суб`єкт владних повноважень намагався довести до її відома у спосіб передбачений чинним законодавством. При цьому, сам по собі факт відсутності особи на час розгляду такої справи не позбавляє особу права спростовувати вину в суді та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу. Колегія суддів також зазначає, що прибувши для розгляду справи позивач не був би позбавлений можливості ознайомитися з усіма документами справи та отримати усі належні документи.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.03.2018 по справі № 820/4810/17.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що матеріалами справи підтверджується той факт, що 13.03.2021 належний позивачу транспортний засіб рухався автомобільними дорогами з перевищенням встановлених габаритних обмежень, при цьому у водія даного транспортного засобу був відсутній дозвіл, який дає право на рух вказаним автомобілем зі вказаними габаритно-ваговими параметрами.
Згідно з інформацією з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФО-П ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець. Основним видом діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт (код КВЕД 49.41) (а.с. 20-21).
Згідно вимог ст. 48 Закону № 2344-ІІІ автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
- для автомобільного перевізника – документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія – посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 49 вказаного Закону водій транспортного засобу зобов`язаний, поряд з іншим, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Колегія суддів зазначає, що за п.п. «а», «б» п.п. 2.1 п. 2 Правил дорожнього руху України водій  механічного транспортного засобу повинен мати при собі:посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, внутрішніх військ МВС, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон).
Згідно з п.п. 2 п. 2 Правил дорожнього руху України власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно до абз. 4 п.16 Порядку № 1388 за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.
За правилами п. 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів (далі ТЗ), оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 року № 379 (надалі Інструкція № 379), якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.
Наведені норми законодавства дають підстави вважати, що у разі передачі право користування транспортним засобом фізичній або юридичній особі, на підставі договору оренди транспортного засобу, у межах господарських відносин, позивач або орендар повинні були звернутися до центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів за оформленням і видачею тимчасового реєстраційного документа на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.
За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, вкладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 20.12.2018 року у справі № 804/8740/16, п. 30, - «попри те, що наведені положення пункту 6.3 Інструкції № 379 та пункту 16 Порядку № 1388 передбачають видачу тимчасового реєстраційного талона на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу, тобто як вважає позивач не містять імперативної вказівки на отримання такого документа, все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена Законом України «Про автомобільний транспорт».
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься договір оренди транспортного засобу № 0202 від 02.02.2021 року та акт передачі транспортних засобів в оренду до договору оренди транспортних засобів № 0202 від 02.02.2021 року. 
Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Судом встановлено, що при проведенні перевірки та розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, посадовим особам відповідача не надавався відповідний договір оренди транспортного засобу та акт передачі транспортних засобів в оренду.  
Доказів зворотного, з огляду на положення ч. 1 ст. 77 КАС України, судом першої та апеляційної інстанцій позивачем не надано.
Крім того, колегія суддів зазначає, що товарно-транспортною накладною суб`єктами господарювання підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, для введення бухгалтерського та податкового обліку. При цьому, вимога щодо наявності товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж ст. 48 Закону № 2344-ІІІ скерована не до автомобільного перевізника (в розумінні положень цього Закону), а до водія. 
Приписами ст. 48 Закону № 2344-ІІІ унормовано, що автомобільний перевізник повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством. 
З урахуванням наведеного вище та правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 року у справі № 804/8740/16, колегія суддів дійшла висновку про те, що тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ, є саме тим документом, якій засвідчує факт використання ФО-П ОСОБА_2 транспортних засобів, що належать по праву власності позивачу, на законних підставах відповідно до умов договору оренди транспортного засобу № 0202 від 02.02.2021 року. Такого документу позивач ФО-П ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанцій не надав.
Згідно з приписами п. 5 розд. ІІ Вимог до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування, затверджених  наказом Міністерства інфраструктури України від 28.07.2016 року № 255, за реєстровим в Мінюсті України 22.08.2016 року за № 1171/29301, пересувний пункт повинен бути укомплектований таким технічним обладнанням, зокрема, комплектом пересувних автомобільних ваг для осьового зважування транспортних засобів у русі, до складу якого входять дві вагові платформи, ваговий індикатор у футлярі та чотири вирівнювальні доріжки.
Пунктом 12 Порядку № 879 визначено, що вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.
Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані (п. 13 Порядку № 879).
На підтвердження обставин утримання зважувального обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю у робочому стані відповідачем суду першої інстанції надано копію свідоцтва Державного підприємства Київський обласний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації (ДП «Київоблстандартметрологія») про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № П 40 М 059049 20, виданого 20.05.2020 року та чинного до 20.05.2021 року на ваги автомобільні електронні, AR-WIM зав. №0011094, виробник: фірма «ESIT», Турція, за результатами повірки яких встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ OIML 134-1:2010 «Прилади автоматичні для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантажень на вісь» (а.с. 47).
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт зважування транспорту проводилось працівниками Укртрансбезпеки належною вимірювальною технікою, яка перебувала в робочому стані, а тому підстави для сумніву у достовірності результатів зважування, за відсутності будь-яких інших даних про зважування з боку позивача, відсутні.
Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.2014 «Про затвердження Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні» (надалі - Правила перевезення) на водія та перевізника покладено ряд обов`язків щодо навантаження, розміщення, закріплення та перевезення сипучого вантажу.
Відповідно до підпунктів 8.14-8.15 розділу 8 Правил перевезення, навантажені предмети слід розміщувати і закріпляти так, щоб запобігти їх падінню, волочінню, травмуванню ними супровідних осіб чи створенню перешкод для руху.
Вантаж повинен бути належним чином закріплений засобами кріплення (ременями, ланцями, розтяжками, тросами, розпірними перекладинами, якірними рейками (балками), сітками тощо) відповідно до національних стандартів щодо правил безпечного закріплення вантажів і засобів кріплення. Кількість засобів кріплення вантажу повинна бути достатньою для здійснення його безпечного перевезення.
Згідно з пунктом 12.1 розділу 12 Правил перевезення, при транспортуванні вантажів слід дотримуватися вимог Правил дорожнього руху України.
Пунктом 12.5 розділу 12 вказаних Правил перевезення передбачено, що для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова, волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.
Згідно з приписами пункту 8.20 розділу 8 зазначених Правил перевезення, водій зобов`язаний перевірити відповідність кріплення і складання вантажу на рухомому складі умовам безпеки руху та забезпечення цілості рухомого складу.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неспроможність тверджень позивача про можливі похибки у визначенні відповідачем перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм ТЗ, з огляду на сипучість вантажу і, як наслідок, неможливості забезпечення його сталості в різних точках автомобіля, оскільки позивачем не надано судам першої та апеляційної інстанцій жодних доказів невиконання вимог означених Правил під час перевезення вантажу 13.03.2021 року водієм ОСОБА_2 . З означених підстав, колегія суддів не приймає до уваги додане позивачем до апеляційної скарги «Візуальне обґрунтування несправності вагового обладнання із фізично неможливою більш як 2-х кратною різницею ваги між 2-гою віссю та сусідніми осями по ФОП ОСОБА_1 » з позначкою про те, що на справних вагах, сипучий вантаж в силу своїх фізичних властивостей розподіляється під час руху більш-менш рівномірною вагою на всі осі (а.с. 156).  
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог адміністративного позову ФО-П ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін (п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 292, 293, 308, 310, 315, 316, 322, 325, суд –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року, - без змін. 
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    Л.В. Курило   	
                     Постанова у повному обсязі складена і підписана 23 грудня 2021 року.