Постанова 
Іменем України 
 
12 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 369/4161/17
провадження № 61-11700св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач), 
суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.
 
учасники справи:
позивач - Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,
відповідачі: Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 ,
треті особи: державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_2 ,
розглянув  у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Цимбал Мариною Олександрівною, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області в складі судді Пінкевич Н. С. від 23 серпня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Желепи О. В.,               Кулікової С. В., Рубан С. М. від 24 червня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: державне підприємств «Київське лісове господарство», ОСОБА_2 , про визнання рішень сільської ради недійсними, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння на користь держави в особі Кабінету Міністрів України.
Позов мотивований тим, що на підставі рішень Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 жовтня   2008 року,              26 березня 2009 року та 21 травня 2009 року ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою, надано дозвіл на вибір місця розташування земельної ділянки, затверджено проект землеустрою та передано йому земельну ділянку площею 0,1616 га для ведення особистого селянського господарства в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 06 грудня 2010 року ОСОБА_2 отримав державний акт на вказану земельну ділянку. У подальшому між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. ОСОБА_1 на підставі рішення сільської ради від 29 квітня 2014 року № 29-82 змінив цільове призначення земельної ділянки на землі транспорту для розміщення та експлуатації будівель та автомобільного транспорту та дорожнього господарства у с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області.
Прокурор вказував, що спірна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», а передача спірної землі у власність фізичній особі відбулася з порушенням норми ЗК України та              ЛК України, погодження для вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» не надавалося. Відповідно до чинного на час передачі земельної ділянки законодавства вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності, зміна її цільового призначення належала до компетенції органів виконавчої влади, тобто державної районної адміністрації, тому сільська рада прийняла рішення про виділення вказаної земельної ділянки з перевищенням своїх повноважень.
Ураховуючи викладене, прокурор просив суд: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його; визнати недійсними рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки і проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що розташована у с. Віта Поштова, з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114» від 21 травня 2009 року та рішення «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки» від 29 квітня 2014 року № 92-82; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1616 га з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114, що розташована у с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області.
Справа судами розглядалась неодноразово.
Судові рішення, ухвалені по справі
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від                  23 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прокурором не доведено, що земельна ділянка, надана ОСОБА_2 , перебувала у користуванні               ДП «Київське лісове господарство». Крім того, спірна земельна ділянка, що вибула з його власності, має інше цільове призначення, а саме - землі транспорту для розміщення та експлуатації будівель та споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, а позов пред`явлений щодо земель лісогосподарського призначення, то відсутній об`єкт спору, а, крім того, новим власником здійснюється будівництво на земельній ділянці, тому земельна ділянка втратила індивідуальні характеристики. Також суд зазначив, що прокурором пропущено строк позовної давності.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від              23 серпня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року постанову апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що прокурор звернувся до суду з цим позовом із пропуском позовної давності.
Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року постанову Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року в частині вирішення позову про визнання недійсними рішень Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 травня 2009 року та від 29 квітня 2014 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині постанову Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року скасовано, справу в частині вирішення позову про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задоволено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 серпня                    2017 року в частині вирішення позовних вимог про витребування майна скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позову. Витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1616 га, з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114, що розташована в с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області. Вирішено питання про судовий збір.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що земельна ділянка передана у власність відповідачу рішенням Віта-поштової сільської ради з перевищенням повноважень селищної ради щодо вилучення, припинення права користування або надання у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення державної форми власності, оскільки ці питання належали до компетенції органів виконавчої влади, а саме районної державної адміністрації, а тому наявні підстави для витребування земельної ділянки на користь держави. Також суд зазначив, що позивачем позовна давність не пропущена.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
У серпні 2020 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Цимбал М. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області  від                        23 серпня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про витребування майна, та в цій частині справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму  права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від                                13 листопада 2019 рок в справі № 645/4222/16-ц, від 19 вересня 2018 року               № 359/3912/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Узагальнені доводи пояснень на касаційну скаргу
У жовтні 2020 року на адресу Верховного Суду від Київської обласної прокуратури надійшли пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких вказує на те, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц та від 07 квітня 2020 року в справі                    № 372/1684/14-ц висловила правові висновки про те, що набуття прав громадянами та юридичними особами на землі з обмеженим оборотом всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Таким чином, зайняття земельних ділянок з обмеженим оборотом (землі водного фонду, лісового призначення) з порушенням вимог чинного законодавства треба розглядати як негаторний позов - не пов`язане з позбавленням володіння права власності держави. Як наслідок позовні вимоги слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення права законного володільця відповідної земельної ділянки. Ураховуючи те, що відповідач по справі незаконно набув права власності на землі лісового фонду, то вказані правовідносини треба розглядати як не пов`язані з позбавленням володіння порушення права власності держави.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                   08 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 369/4161/17 з Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                                14 грудня 2021 року зазначену справу призначено до судового розгляду.                      
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 жовтня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 та передано йому у власність для  ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,1616 га в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 березня 2009 року надано дозвіл ОСОБА_5 на вибір місця розташування земельної ділянки площею 0,1616 га для ведення особистого селянського господарства в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 травня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 та передано йому у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,1616 га в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
06 грудня 2010 року управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі Київської області ОСОБА_5 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії               ЯЖ № 202179 з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право  власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094708314.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 березня 2013 року № 944 ОСОБА_5 відчужив належну йому земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , який 10 квітня 2013 року зареєстрував право власності на цю земельну ділянку.
Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 квітня 2014 року № 29-82 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером  3222481201:01:005:0114, площею 0,1616 га, з  земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого  селянського господарства на землі транспорту для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства у с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району.
Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, прийнятою у цій справі, встановлено, що спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_5 рішенням Віта-Поштової сільської ради з перевищенням повноважень селищної ради щодо вилучення, припинення права користування або надання у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення державної форми власності, оскільки ці питання належали до компетенції органів виконавчої влади, а саме районної державної адміністрації.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                      2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт                57 постанови від 05 червня 2018 року в справі № 388/180/17).
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, за умови, що таке володіння нерухомим майном останнім набувачем посвідчено державною реєстрацією.
Убачається, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу                      Чернокур О. М. 10 квітня 2013 року за індексним номером 1533120 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, з кадастровим номером 3222481201:01:005:0114.
Верховний Суд погоджується з тим, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Так, відповідно до постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, прийнятої у цій справі, постанову Апеляційного суду Київської області від                 21 червня 2018 року в частині вирішення позову про визнання недійсними рішень Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 травня  2009 року та від 29 квітня 2014 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. 
Разом із тим, Верховним Судом встановлено, що вказані рішення прийняті не уповноваженим органом з порушенням вимог земельного законодавства.
Відмовив суд в задоволенні вимог, з посиланням на те, що ефективним способом захисту порушеного права власника на землю, яка неодноразово відчужувалась є витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не вимагається.
Подібних висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно не з їхньої волі.
Суд установи, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду та вибула з володіння держави, без її волі, оскільки розпорядився земельно ділянкою не уповноважений орган.
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо наявності підстав для витребування майна.
Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності
У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 45 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом) встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого  органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року в справі № 14-101цс18.
Кабінет Міністрів України не був учасником спірних правовідносин щодо передачі в приватну власність земель лісогосподарського призначення і подальшого відчуження. Матеріали справи не містять інформації, що Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області доводила до Кабінету Міністрів України про прийняття оскаржуваних рішень, передачу спірної земельної ділянки у приватну власність та подальше відчуження.
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що Кабінет Міністрів України довідався про порушення своїх прав, вже після того, як прокурор звернувся з даним позовом, то суд направив копію позову всім учасникам, що підтверджується відповідною розпискою, а прокуратурі про порушення земельного законодавства стало відомо в 2016 році.
Інших доказів, які б свідчили про те, що Кабінет Міністрів України мав можливість довідатися про порушення свого права раніше, відповідачем суду не надано.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Постанова апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2020 року було зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального та процесуального права. 
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржене судове рішення  - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Цимбал Мариною Олександрівною, залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від                    24 червня 2020 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов