ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

30 березня 2022 року                                                                        м. Чернівці
справа № 715/1572/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.
секретар: Петранюк Ю.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Козлової Наталії Володимирівни, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про таку реєстрацію, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк», інтереси якого представляє Матвійчук Михайло Зенонович, на рішення Глибоцького районного суду  Чернівецької області від 17 грудня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Цуренко В.А.),-

В С Т А Н О В И В :

       У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про таку реєстрацію.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яку отримала у власність на підставі договору дарування від 13 жовтня 1998 року. 
04.06.2007 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір№159 з АКБСР «Укрсоцбанк» та тривалий час його виконував. 
На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 05 червня 2007 року було укладено іпотечний договір № 159, предметом якого була зазначена квартира АДРЕСА_1 , у якій вона проживає разом дітьми, серед яких є неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

____________________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/195/22 

30.04.2020 року третя особа ОСОБА_2 отримав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання, на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 2557. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США. 
Також в червні 2020 року ОСОБА_2 отримав повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 12 травня 2020 року № 71, яким вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США. 
Вказувала, що будучи законним власником цієї квартири, жодних повідомлень щодо відчуження квартири вона не отримувала, хоча згідно вимог чинного законодавства, мала отримати такі повідомлення. Тобто реєстрація права власності за банком на спірну квартиру відбулася без повідомлення про таке відчуження.
Також, зазначала, що як вбачається із претензії про погашення заборгованості за договором кредиту від 09 липня 2010 року № 17-29/934-191, яка адресована ОСОБА_2 , в зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, договір вважається таким, що закінчився і підлягає достроковому поверненню. Розмір коштів, що підлягав поверненню визначений наступним чином: заборгованість за кредитом - 666,00 доларів США і заборгованість по відсоткам за використання кредиту в розмірі 196,79 доларів США, тобто загальна заборгованість банком визначена в сумі 862,79 доларів США. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому подальше нарахування відсотків та штрафних санкцій є неправомірним.
22.04.2021 року о 17 год. 42 хв., приватний нотаріус Козлова Н.В. зареєструвала право власності на квартиру за банком, про що позивачка жодних повідомлень не отримувала та дізналася від третьої особи    ОСОБА_2 ..
Крім того, банком порушено вимоги ст.35 ЗУ «Про іпотеку», оскільки перед зверненням до реєстратора іпотекодавець повинен замовити звіт про оцінку об`єкта іпотеки, оцінка проведена без огляду предмету іпотеки є протиправною, тому такий звіт не може братися до уваги. Банком порушено процедуру проведення оцінки, оскільки квартиру жоден із експертів не оглядав.
Посилалася на те, що визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Таким чином, нотаріус, вчинивши реєстрацію права власності під час дії положень вказаного Закону діяв неправомірно і не мав права вчиняти такі дії. 
Вважала рішення та дії відповідачів незаконними, та просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Козлової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 57812593 від 22.04.2021 року час 19:59:58 і державну реєстрацію вказаного права за АТ «Альфа-Банк» код ЄДРПОУ 23494714, адреса м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 100, на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 88.0 кв.м., у тому числі житловою площею 49,2 кв.м. та запис про право власності № 41651428. 
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2021 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Козлової Н.В. про державну реєстрацію права за АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 88.0 кв.м., у тому числі житловою площею 49,2 кв.м.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Акціонерним товариством «Альфа-Банк», інтереси якого представляє Матвійчук Михайло Зенонович, подано апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, неправомірним, таким, що порушує норми матеріального та процесуального права, та має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, а висновки суду не відповідають їх фактичним обставинам, що є підставою для їх скасування.
 Просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2021 року скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Позивачем не надано доказів відсутності іншого житлового майна, окрім того, що надано в іпотеку, та не доведено, що на вона на час вчинення спірної державної реєстрації фактично проживала за адресою знаходження предмета іпотеки, отже судом першої інстанції не виконано вимоги законодавства щодо перевірки доведення наявності усіх умов застосування до спірних правовідносин положень вищевказаного закону.
Крім того, спірна реєстрація відбулась 22.04.2021 року, тобто тоді коли Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вже втратив чинність. В той же час, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» в п.2 прикінцевих та перехідних положень якого зазначено, що «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дні набрання чинності цим Законом», набув чинності тільки 23.04.2021 року. Так само тільки 23.04.2021 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» в пп.2 п.1 ч.1 якого зазначено, що вищевказаний Закон втрачає чинність через дванадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу. Тобто на час вчинення спірної реєстраційної дії жодних законодавчих заборон, мораторіїв, та інших перешкод які б давали прав кредитору звертати стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, не було. 
Щодо доводів позивача про невручення іпотекодавцю повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 10.04.2020 року, то зазначає, що оператор поштового зв`язку заповнив бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа за встановленою формою, чим повідомив відправника про вручення такого рекомендованого листа, про що одержувач або його представник (повнолітній член сім`ї ) розписався в окремій книзі (на окремому аркуші) встановленого зразка. Саме такий порядок вручення рекомендованого листа з повідомленням про вручення передбачений законодавством і в даному випадку він був повністю дотриманий працівником відділення зв`язку, адже бланк повідомлення не містить позначок «Вручити особисто» або «Судова повістка». Позивачка не надала суду будь-які докази щодо оскарженні ді оператора поштового зв`язку, а також доказів на підтвердження отримання вказаного листа іншою особою, а не нею особисто, або взагалі його неотримання.
Що стосується долучених до матеріалів справи копій сторінко закордонного паспорта, то останній штамп про виїзд за межі України датований 03.02.2020 року, вимога банку була вручена 16.04.2020 року, однак жодних відомостей про те, коли позивач повернулася із закордону матеріали справи не містять.
Крім того, зазначає, що зі змісту направленої позивачу претензії про погашення заборгованості за договором кредиту зазначено, що у випадку не проведення розрахунків по сумі простроченої заборгованості у термін до 31.07.2010 року, буде вимушений вчинити дії для погашення боргу шляхом звернення стягнення на предмет застави, однак вимоги про повне дострокове погашення заборгованості у вказаному повідомленні кредитором заявлено не було. 
Вказує, що рішення Третейського суду не може бути обставиною, яка свідчить про втрату кредитором права нараховувати відсотки, адже вимога про дострокове погашення заборгованості кредитором не направлялась, а звернення до суду та винесення рішення про стягнення заборгованості не може вважатись вимогою про дострокове погашення заборгованості та обставиною яка змінює строк кредитування, тому після винесення вказаного рішення кредитор продовжував нараховувати відсотки згідно умов договору. У зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань у позичальник утворилась заборгованість яка станом на 21.04.2021 року становила 229610,35 доларів США.
Позивачем не оскаржено в судовому порядку висновок про вартість іпотечного майна від 21.04.2021 року, експерт не залучався до розгляду справи, а тому обставини щодо виготовлення оцінки та безпосереднього доступу та огляду предмету оцінки в судовому засіданні не досліджувались. Сума заборгованості не є предметом розгляду та доказування у справі про скасування державної реєстрації, оскільки розмір та спірність суми боргу не впливає на право іпотекодержателя на позасудовий спосіб захисту своїх прав.
Також зазначає, що висновки суду про те, що іпотекодержатель звернув стягнення на об`єкт відмінний від того, який був переданий в іпотеку є необґрунтованими, оскільки те, що мало місце реконструкція а не створення нового об`єкту нерухомого майна вбачається також із інформаційної довідки від 29.11.2021 року, яка була надана позивачем. 
Щодо неналежного способу захисту, то на думку відповідача позивачу слід було звернутися до суду із вимогами про скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності за відповідачем та визнання права власності за позивачем, саме таке формулювання позовних вимог може вважатися належним способом захисту порушених прав.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення в цілому з результатами розгляду спору зазначеним вимогам закону відповідає.
Суд першої  інстанції ухвалюючи  рішення про  часткове задоволення  позовних вимог виходив з того, що під час ініціювання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору АТ «Альфа-Банк» не було дотримано вимог ст.ст.35-37 ЗУ «Про іпотеку», оцінка предмету іпотеки проводилася без його огляду та ознайомлення з ним, тобто проведена з порушенням чинного законодавства, і з врахуванням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,  тому рішення про державну реєстрацію права власності є протиправним і підлягає скасуванню.
Крім іншого, суд зазначив, що позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» є правомірним та ефективним способом захисту права, з урахуванням змін, внесених до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і саме такий спосіб захисту прав позивачки є дієвим та належним, а його застосування призведе до відновлення її порушеного права. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування запису про таку реєстрацію - безпідставні та необґрунтовані і задоволенню не підлягають.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції та результатами ухваленого рішення, оскільки кожна із заявлених позивачем підстав задоволення вимог при доведеності порушення вимог закону при вчиненні оскаржуваної дії є самостійною підставою для ухвалення такого.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , яку вона отримала у власність на підставі договору дарування від 13 жовтня 1998 року.
04 червня 2007 року ОСОБА_4 уклав кредитний договір з АКБСР «Укрсоцбанк» кредитний договір №159. 
05 червня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором було укладено іпотечний договір № 159, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 . 
У вказаній квартирі зареєстровані та проживають: позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із дітьми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є неповнолітньою, що підтверджується довідкою Глибоцької селищної ради № 1810 від 29 листопада 2021 року. 
У квітні 2020 року третя особа ОСОБА_2 отримав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 2557. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США. 
В червні 2020 року ОСОБА_2 отримав повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 12 травня 2020 року № 71. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США.
22 квітня 2021 року о 17 год. 42 хв., приватний нотаріус Козлова Н.В. зареєструвала право власності на квартиру за банком. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частиною першою ст. 33 Закону України «Про іпотеку», визначено, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього закону.
Згідно п. 4.5 вказаного вище іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя одним із наступних способів: 4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
  Це застереження згідно Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки на підставі цього іпотечного договору, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом. 
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що укладаючи договір іпотеки сторони погодили застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, що прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками. Крім того, таке погодження сторонами свідчить і про наявність згоди самого іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.    
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 ЗУ «Про іпотеку»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року по справі №522/24450/14 (провадження № 61-38762св18) вказано, що: «згідно зі ст.36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону».
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що: «Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із частиною першою статті 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 ЗУ «Про іпотеку».
Вимоги частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).
Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.
Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.
В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання
Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.
При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.
В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.
У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 ЗУ «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі №209/2599/17-ц (провадження № 61-5415св19) вказано, що: «Установивши, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком №1127, щодо надіслання боржнику повідомлення-вимоги про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та усунення таких порушень, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «ПриватБанк» проведена всупереч норм чинного законодавства.
Таким чином, іпотекодержатель не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за правочином, оскільки його умовами прямо пов`язано перехід за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки із моментом отримання іпотекодавцем повідомлення про усунення порушень.
Разом з тим, відповідно до п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому п.п.2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк.
   Згідно повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням АТ «Альфа-банк» вимагало від ОСОБА_4 та ОСОБА_1 сплатити борг, який утворився станом на 10.04.2020 року у розмірі 86 091,88 доларів США, та повідомили про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку» (а.с.176).
Як вбачається з реєстру №155 цінних почтових відправлень, що пересилаються в межах України два цінних листа направлені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 13 квітня 2020 року (а.с.178).
  Згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 1402405697593 вбачається, що воно направлене ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_2 та містить відмітку про вручення 16.04.20, однак не містить підпису особи, якій направлявся (а.с.181).
На спростування доводів апеляційної скарги щодо належного вручення ОСОБА_1 рекомендованого повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів зазначає наступне.
Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.
У пункті 99 Правил зазначено: рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень,…які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.
У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
Оформлення цих поштових операцій визначено у пункті 105 Правил: для одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом одержувач повинен заповнити бланк повідомлення із зазначенням даних пред`явленого документа, що посвідчує особу (назва, серія, номер, дата видачі, найменування органу, який видав), дати одержання поштового відправлення, поштового переказу та розписатись. У разі одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом, адресованих до запитання, на абонементну скриньку або за місцем роботи, а також коли адреса, зазначена на поштовому відправленні, поштовому переказі, не відповідає адресі місця реєстрації одержувача, крім даних про документ, що посвідчує особу, зазначається також адреса, за якою фактично проживає одержувач.
У пункті 106 Правил передбачено: під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.
На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.
Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи.
Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.
З наведених норм можна дійти висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.
Проте на порушення вказаних правових норм на вказаному рекомендованому повідомленні відсутня інформація щодо повного прізвища ім`я та по батькові особи, якій відбувалося вручення повідомлення та відмітка про вручення особисто чи іншій уповноваженій особі.
Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.
У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
Поштові відправлення з позначкою "Вручити особисто", адресовані фізичним особам, підлягають врученню особисто адресатам або особам, уповноваженим ними на це в установленому порядку. Вручення зазначених поштових відправлень, а також рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка", адресованих посадовим і службовим особам органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, або за місцем роботи фізичних осіб, здійснюється у порядку, визначеному у цих органах, підприємствах, установах, організаціях з урахуванням Примірної інструкції з діловодства у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 1997 р. № 1153 (Офіційний вісник України, 1997 р., число 43, с. 50).
Відповідно до п.106 Правил (в редакції, чинній на дату направлення банком вимоги) під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище.
На підтвердження особистого отримання позивачем рекомендованого повідомлення відповідачем не надано копію книги форми 8, де одержувач особисто розписується та ставить свій підпис.
Крім іншого, п.6.2. Іпотечного договору вказує на те, що усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.
Так, на підтвердження направлення вимоги ОСОБА_1 банком надано рекомендоване повідомлення про вручення, за змістом якого поштова кореспонденція була направлена відправником з відмітками: лист, рекомендоване, однак підпис про вручення саме особисто ОСОБА_1 відсутній, між графами «розписка в одержанні» та «підпис працівника поштового зв`язку» наявний тільки підпис працівника поштового зв`язку, що за правилами вручення рекомендованих повідомлень не є належним доказом на підтвердження вручення іпотекодавцю вимоги Банку.
Всупереч наведеному, матеріали цивільної справи не містять належних доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень, а посилання апелянта на те, що відповідно до п.3.1.6.11 «Порядку пересилання поштових відправлень» в одержані рекомендованого поштового відправлення одержувач розписується в книзі форма 8 та вказує своє прізвище, є безпідставним, оскільки матеріали справи доказів проставлення підпису ОСОБА_1 чи зазначення її прізвища як особи, який вручена кореспонденція, а також особисто чи за довіреністю немає.
На підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 не отримувала жодних повідомлень судом першої інстанції досліджено та надано правову оцінку копії закордонного паспорту ОСОБА_1 , із відміток якого вбачається, що остання виїхала за межі України 03 лютого 2020 року , даних про повернення в Україну матеріали справи не містять, а відповідачем не доведено зворотного.
Суд першої інстанції належно дослідив ці обставини та прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 , спростувала належне отримання вимоги банку про усунення порушень виконання взятих на себе зобов`язань.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що у даній справі направлялися не рекомендовані поштові відправлення, а поштові відправлення з оголошеною цінністю, що вбачається із доданих до відзиву документів (реєстр цінних поштових відправлень, список поштових відправлень, форма 107). А правила вручення поштових відправлень з оголошеною цінністю мають свої особливості. 
Так, відповідно до п. 104 Правил поштові листи з оголошеною цінністю видаються адресату за умови пред`явлення ним документа, що посвідчує особу, або уповноваженій ним особі за умови пред`явлення нею документа, що посвідчує особу, та відповідної довіреності, засвідченої в установленому законодавством порядку. Дотримання вказаних вимог судом не було встановлено.
Вищенаведеним спростовуються посилання в апеляційній скарзі, що вказані повідомлення про вручення поштового відправлення є неналежним доказом відповідно до статті 77 ЦПК України. 
Що стосується посилань в позовній заяві та апеляційній скарзі про наявність розбіжностей у сумі заборгованості за кредитним договором, то колегія суддів зазначає, що сума заборгованості чи її розмір не є предметом розгляду та доказування у справі про скасування державної реєстрації права власності, оскільки розмір та спірність суми боргу не впливає на право іпотекодержателя на позасудовий спосіб захисту своїх прав.
Отже, спір щодо обсягу невиконаних зобов`язань не впливає на можливість розгляду цієї справи та на результати ухваленого рішення, оскільки сумніви розміру заборгованості в основу рішення як підстава для задоволення вимог судом першої інстанції не включалась, позивачем рішення в цій частині не оскаржувалося, отже може бути предметом встановлення в іншому провадженні.
Разом з тим, що стосується оцінки предмета іпотеки на час задоволення потреб іпотекодержателя, то ч.3 ст.37 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Згідно з ст.12 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору.
Відповідно до ст.3 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
Статтею 11 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.
Матеріали справи не містять відомостей та доказів того, що на час проведення реєстрації за АТ «Альфа -банк» спірна квартира була оглянута суб`єктом оціночної діяльності.
Так, згідно висновку про вартість майна від 21.04.2021 року вбачається, що вартість предмета іпотеки на час звернення стягнення на нього складала 1013000 гривень.
Оцінка нерухомого майна має здійснюватися у відповідності до Національного стандарту №2 «Оцінка нерухомого майна» з урахуванням вимог Національного стандарту №1, яким визначено загальні засади.
Згідно з приписами п.50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.
Відповідно до п.51 вказаного Національного стандарту незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: - укладення договору на проведення оцінки, - ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).
Відповідно до п.51 даного Національного стандарту незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: - укладення договору на проведення оцінки, - ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Пунктом 53 зазначеного стандарту передбачено, що незалежно від обраних підходів та методів оцінки оцінювач повинен: зібрати та проаналізувати всі істотні відомості про об`єкт оцінки, зокрема вихідні дані про його правовий статус, відомості про склад, технічні та інші характеристики, інформацію про стан ринку стосовно подібного майна, відомості про економічні характеристики об`єкта оцінки (прогнозовані та фактичні доходи і витрати від використання об`єкта оцінки, у тому числі від його найбільш ефективного використання та існуючого використання); проаналізувати існуючий стан використання об`єкта оцінки та визначити умови його найбільш ефективного використання; зібрати необхідну інформацію для обґрунтування ставки капіталізації та (або) ставки дисконту; визначити правові обмеження щодо об`єкта оцінки врахувати їх вплив на вартість об`єкта оцінки; обґрунтувати застосування методичних підходів, методів та оціночних процедур, у разі потреби застосування спеціальних методів оцінки та оціночних процедур (комбінування кількох методичних підходів або методів).
Відповідно до пп.10 абз.2 п.56 Національного стандарту звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен, серед іншого, містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.
Без безпосереднього доступу суб`єкта оціночної діяльності до предмету іпотеки, який підлягав оцінці та без отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки, зазначений висновок не може містити достовірної інформації щодо предмету доказування.
Фактичне ознайомлення з майном, яке є предметом оцінки, можливе при доступі оцінювача до цього майна. Зважаючи на характер об`єкта оцінки (квартира), ознайомлення з таким майном не може відбуватися без її обстеження на дату оцінки та відповідно потребує доступу до неї, який має забезпечити боржник.
Відомостей про звернення до ОСОБА_1 з вимогою про надання доступу до спірної квартири для проведення оцінки останньої, матеріали справи не містять.
   За наведеного вбачається, що АТ «Альфа-Банк» не дотримано вимог ЗУ «Про іпотеку», а саме не було визначено реальну ринкову вартість спірного майна, на яке звернуто стягнення, отже й така підстава для задоволення позовних вимог вірно застосована судом першої інстанції.
Посилання в апеляційній скарзі про відсутність оскарження позивачем висновку про вартість іпотеки та не залучення до участі у справі експерта не спростовує порушення банком вимог Закону України «Про іпотеку», щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.
Що стосується посилання на застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 21.04.2021 року, підстава - Закон 2597-VIII.

23.04.2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», в якому ч.2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення визначено, що ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 28, ст. 940; 2015 р., № 43, ст. 386; 2020 р., № 38, ст. 279; із змінами, внесеними Законом України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.
У ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В Конституції України ст.58 міститься у розділі II «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина», в якому закріплені конституційні права, свободи і обов`язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 Конституції України. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
У іншому своєму рішенні від 5 квітня 2001 року Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Отже, на час проведення реєстраційної дії 22.04.2021 року Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність, а ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» чинності набув лише 23.04.2021 року, а отже на спірні правовідносини дія Закону не поширювалася, тому в цій частині доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.
Про те, задовольняючи позовні вимоги суд поряд із цією нормою матеріального права також застосував Закон України «Про іпотеку», отже не вірне застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на втрату чинності якого суд першої інстанції уваги не звернув, не вплинуло по суті на результати розгляду справи.
З цих підстав, колегія суддів, не вважає за необхідне досліджувати доводи позовної заяви та заперечення апеляційної скарги відносно дотримання вимог Закону, дія якого не поширюється на час виникнення спірних відносин.
Щодо перевірки доводів апеляційної скарги про належність способу захисту, апеляційний суд констатує наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.1-2 ст.5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого судового рішення) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21) вказано, що «на підставі статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права».
З урахуванням викладеного належним способом захисту у справі, що переглядається, є скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що було вірно обґрунтовано судом першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають та не спростовують висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Підсумовуючи результати оцінки на предмет законності оскаржуваного рішення апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності та інформацію про реальну вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, що є істотною обставиною, правильно встановив порушення вимог Договору та Закону України «Про іпотеку» щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, поруч з невірно застосованим нормами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що не вплинуло на результати розгляду, застосував й релевантні норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
   Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із обставинами встановленими судом першої інстанції та необхідністю переоцінки доказів у справі. Судом першої інстанції виконано вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно досліджено та оцінено докази та встановлено обставини у справі.
    Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», інтереси якого представляє Матвійчук Михайло Зенонович, залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду  Чернівецької області від 17 грудня 2021 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складений 31 березня 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

І.М. Литвинюк