ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1111/22 Справа № 186/1661/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
                ОСОБА_1 

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та 7.5% щомісячно від суми позики (неповернутої частини позики), - 

ВСТАНОВИЛА: 

       У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та 7.5% щомісячно від суми позики (неповернутої частини позики).
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 березня 2016 року за договором позики надав в борг ОСОБА_2 10 000 грн на строк до 30 червня 2016 року, на підтвердження чого була виготовлена розписка. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань, він звернувся до суду, рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 10 000 грн та судовий збір у розмірі 551, 20 грн. На підставі вказаного рішення видано два виконавчі листи та відкрито два виконавчих провадження, втім сума боргу тривалий час не поверталася і він був змушений 31 січня 2019 року звернутися до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення: з липня 2016 року по грудень 2018 року включно, а також трьох процентів річних від простроченої суми та штрафу, зазначеному в борговій розписки від 30 березня 2016 року. Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року стягнуто інфляційні втрати, 3 % річних, штраф та 7.5 % щомісячно від суми позики а саме 20 000 грн., що є сумою заборгованості за договором позики від 30 березня 2016 року та 768, 40 грн судового збору. Сума боргу станом на 01 січня 2019 року, з урахуванням заочного рішення суду (справа № 186/1067/16-ц), становить - 10 551, 20 грн (10 000 + 551, 20) грн, але враховуючи що впродовж довготривалого часу сума боргу не повернута, а тому відповідач повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми та штраф, згідно умов договору позики від 30 березня 2016 року, що встановлено заочним рішенням Петрпавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року - справа № 186/165/19, а також стягнуто 20 000 грн, що є сумою заборгованості за договором позики від 30 березня 2016 року та 768, 40 грн що є витратами позивача по сплаті судового збору, а всього: 20 768, 40 грн. 
       У зв`язку з тим, що за 2019-2020 рік інфляційні втрати складають 1 590, 68 грн; 3% річних - 1 117, 82 грн; щоденний штраф 50 грн нарахований на суму 18 250 грн, 7.5% щомісячно від суми позики складає 10 500 грн, тобто загальна заборгованість складає 35 153, 16 грн та з врахуванням засад розумності просить суд ухвалити рішенням яким стягнути з відповідача кошти у розмірі 25 000 грн та судові витрати.
       Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати, три проценти річних від частково не сплаченої суми боргу в розмірі 13 416, 33 грн за рішенням Петропавлівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року, станом на 01 жовтня 2020 року, справа № 186/165/19 у розмірі 738, 89 грн з яких 213, 72 грн – інфляційні нарахування; 525, 17 - сума санкції 3% річних (а.с. 42-45). 
       В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове яким задовольнити його позов у повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив відмови у стягнення штрафу та 7,5 % щомісячно від суми позики. Наголошував на тому, що поки рішення суду про стягнення заборгованості на підставі розписки не буде виконане та позика не буде повернута він має право на стягнення інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та 7.5% щомісячно від суми позики (неповернутої частини позики). 
       Відповідач право на надання відзиву не скористався. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову становить 35 000 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 березня 2016 року позивач надав в борг ОСОБА_2 10 000 грн.
       Відповідно до заочного рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від вересня 2016 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30 березня 2016 року в розмірі 10 000 грн.
       Заочним рішенням Петропавлівського районного суду від 12 червня 2019 року вже вирішувалось питання про стягнення інфляційних виплат, 3% річних, штрафу та 7.5% щомісячно від суми позики. Відповідно до рішення з відповідача стягнуто 20 000 грн суму заборгованості за договором позики від 30 березня 2016 року. Рішення набрало чинності 12 липня 2019 року.
       Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Відповідно до наданих позивачем письмових доказів з відповідача стягується одночасно заборгованість за одним договором позики від 30 березня 2016 року в розмірі 10 000 грн по виконавчому провадженню №52794294, яке відкрито 02 листопада 2016 року по виконавчому листу №186/1067/16- ц від 07 вересня 2016 року про стягнення заборгованості в розмірі 10 000 грн і по виконавчому провадженню №59711193, яке відкрито 05 серпня 2019 року по виконавчому листу №186/165/19 від 30 липня 2019 року про стягнення заборгованості в розмірі 20 000 грн, враховуючи положення ч.4 ст.82 ЦПК України та те, що питання відкликання виконавчих листів можливе лише у відповідному провадженні належним судом, суд прийшов до висновку про вирішення питання про застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України щодо останньої, визначеної судом суми заборгованості.
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимога позивача щодо стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, є законною та обґрунтованою. Однак суд не погодився з тим, що вони мають бути розраховані за період з 01 січня 2019 року так як заочним рішенням Петропавлівського районного суду від 12 червня 2019 року це питання вже вирішувалось, період, за який здійснено стягнення у резолютивній частині не зазначено, а тому розрахунок щодо стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення підлягає за період з дня винесення рішення, з 12 червня 2019 року по 01 жовтня 2020 року. Відповідно до листа начальника Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) №15627 від 01 жовтня 2020 року загальна сума коштів стягнута з ОСОБА_2 за весь період становить 7 352, 07 грн. Залишок боргу станом на 01 жовтня 2020 року складає 13 416, 33 грн. Враховуючи, що за двома рішеннями суду заборгованість за договором позики від 30 березня 2016 року в розмірі 10 000 грн вже стягується, суд вважав необхідним здійснити власний розрахунок і стягнути лише три відсотки річних від простроченої суми з урахуванням встановленого індексу інфляції.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Відповідно до частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
       Також, Велика Палата Верховного Суду в своєму правовому висновку /п. 89-91 Постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12/ зазначила, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
       Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; навівши детальні розрахунки, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальних збитків передбачених виключно ст. 625 ЦК України. 
       При вирішенні даного спору судом першої інстанції правильно визначено розмір судових витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача; в оскаржуваному рішенні наведено належне обґрунтування.
       На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача процентів та штрафу , оскільки строк користування позикою за договором від 30 березня 2016 року сплив у червні 2016 року, а тому нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним.
       Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
       Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
       Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
       Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
       Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачами у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року - залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

       Судді:                                                                Е.Л. Демченко
                                                               
                                                                               М.О.Макаров