ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 лютого 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/1587/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Савицького Я.Ф.,
          суддів: Колоколова С.І.,
                        Принцевської Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської митниці Держмитслужби
на рішення Господарського суду Одеської області 
від 07 жовтня 2021 року (повний текст складено 08.10.2021)
по справі № 916/1587/21          
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю   "Одеська обласна енергопостачальна компанія"
до відповідачів: Одеської митниці Держмитслужби
про:  стягнення  21 698,75 грн.,-

суддя суду першої інстанції: Мостепаненко Ю.І.
дата та місце винесення рішення: 07.10.2021, м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:
          У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" (далі-позивач, ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія") звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з 
Одеської митниці Держмитслужби (відповідач) боргу у загальній сумі 21 698,75 грн., у тому числі : заборгованість за спожиту активну електричну енергію у розмірі 19  524,96 грн., 3% річних у розмірі 227,88 грн., інфляційні втрати у розмірі 933,29 грн. та пеня у розмірі 1  012,62 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем зобов`язань за договором №01-1217-УП від 13.02.2020р. щодо своєчасної та повної оплати вартості спожитої активної електричної енергії за грудень 2020р.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.10.2021 у справі №916/1587/21 (суддя Мостепаненко Ю.І.) позовні вимоги ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" до Одеської митниці Держмитслужби задоволено частково; стягнуто із Одеської митниці Держмитслужби на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"   19 524,96 грн. основної заборгованості, 1 006,20 грн. пені, 226,28 грн. 3%; річних, 933,29 грн. інфляційних витрат.
У вказаному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №01-1217-УП від 13.02.2020р., що стало підставою для правомірного нарахування суми боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних.
Водночас, суд першої інстанції   здійснивши за допомогою системи "Ліга Закон" перевірку розрахунку позивача 3% річних в сумі 227,88 грн.,  встановив його помилковість, з огляду на неправильне визначення початкової дати виникнення у відповідача заборгованості, з огляду на що,  Господарський суд Одеської області, з урахуванням кінцевої дати нарахування 3% річних, визначеної позивачем, здійснено власний розрахунок, за період з 14.01.2021р. по 03.06.2021р., відповідно до якого сума 3% річних складає 226,28  грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Одеська митниця Держмитслужби звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2021 по справі № 916/1587/21 та відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю      "Одеська обласна енергопостачальна компанія" у задоволені позовних вимог повністю.
          Відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, а також судом не з`ясовані всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи.
          Апелянт обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу зазначає, що на виконання вимог ТОВ    "ООЕК" Одеською митницею Держмитслужби були сплачені кошти 19524,96 грн., із призначенням платежу: 3506010;2273; за актив. Електроенергію 06.2021; рах. 02-698 22.06.2021, акт 6 22.06.2021. дог. 33/2021 від 09.03.2021 за грудень 2020. Проте, позивач на власний розсуд зарахував кошти у розмірі 19524,96 грн., як оплату за спожиту електричну енергію за червень 2021 року.
          Крім того, відповідач наголошує, що ним в якості підтвердження сплати вартості спожитої активної електричної енергії у грудні 2020 за договором №01-1217-УП від 13.02.2020 надано до суду першої інстанції платіжне доручення №1084 від 25.06.2021 на суму 19  524,96 грн., проте Господарський суд Одеської області дійшов висновку, що з наданого платіжного доручення не можливо встановити, що сплата здійснена відповідно договору №01-1217-УП, у зв`язку з чим відповідач, повинен бути сплати заборгованість два рази.
Більш детально доводи Одеської митниці Держмитслужби викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2021, у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: ОСОБА_1, Разюк Г.П., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської митниці Держмитслужби на Господарського суду Одеської області від 07.10.2021 у справі №916/1587/21. Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
У зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_1 , відповідно до Рішення Вищої Ради Правосуддя від 17.02.2022 №139/0/15-22 та тимчасовою непрацездатністю судді Разюк Г.П., справу №916/1836/21 прийнято до свого провадження зміненим складом суду, а саме: головуючий суддя - Савицький Я.Ф., судді: Колоколов С.І., Принцевська Н.М., про що винесена відповідна ухвала Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2022.
09.12.2021 від ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну, в якому позивач, вважає, що Господарський суд Одеської області ухвалив обгрунтове рішення, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просить апеляційну скаргу Одеської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2021 у справі №916/1587/21 залишити без змін.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду  з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Враховуючи наведене, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з метою дотримання розумного строку судова колегія вважає за необхідне розглянути справу поза межами встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Із огляду на матеріали справи, 14.06.2018р. Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики  та комунальних послуг, було прийнято постанову №429 про видачу, зокрема, ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" ліцензії з постачання електричної енергії.
26.10.2018р. Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, було прийнято постанову №1268 "Про затвердження Методичних рекомендації щодо передачі даних побутових та малих непобутових споживачів постачальнику електричної енергії, на якого відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" покладається виконання функцій з універсальної послуги на закріпленій території". При цьому, згідно додатку до вказаної постанови ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" є постачальником універсальної послуги  на території Одеської області.
Між ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" та Одеської митницею Держмитслужби виникли в силу договору про закупівлю електричної енергії у постачальника універсальних послуг №01-1217-УП від 13.02.2020р., який укладено шляхом підписання відповідачем заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, на умовах комерційної пропозиції Постачальника №2/1-УП, із початком постачання електричної енергії з 01.01.2019р.
13.02.2020р. між ТОВ „Одеська обласна енергопостачальна компанія  (постачальник) та Одеської митницею Держмитслужби (споживач) було укладено договір про закупівлі електричної енергії у постачальника універсальних послуг №01-1217-УП, відповідно до п.1.1.цей Договір встановлює порядок та умови постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг( далі- Постачальник) та укладається сторонами з урахуванням статей 633,634,641,642 Цивільного кодексу України, Закону України «Про публічні закупівлі» та абз.3,4 п.3.1.7 Правил роздрібного ринку електричної енергії, що затверджені Постановою НКРЕКП №312 від 14.03.18 р. (далі - ПРРЕЕ). 
Згідно до п.2.1 Договору передбачено,що за цим договором учасник продає електричну енергію, за кодом CPV  за ДК 021:2015-09310000-5  Електроенергія (універсальна послуга), замовнику для забезпечення потреб електроустановок замовника, а замовник оплачує учаснику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Кількість електричної енергії на січень-грудень 2020р. визначено в обсязі 2  449  340 кВт*год відповідно до Додатку 2 «Обсяги очікуваного споживання електричної енергії Замовнику».
Строк постачання електричної енергії (надання універсальної послуги): з 01.01.2020 по 31.12.2020р. (п.2.3 договору).
Положеннями пункту 3.1 договору сторони передбачили, що умови надання універсальних послуг споживачу повинні передбачати наступне: ціни на електроенергію для споживача повинні бути економічно обґрунтованими, прозорими, недискримінаційними і формуватися постачальником відповідно до методики (порядку), затвердженої регулятором; замовник має право змінювати учасника без сплати будь-яких штрафних санкцій на користь такого учасника у разі дострокового розірвання цього договору.
Учасник за цим договором не має права вимагати від замовника будь-якої іншої оплати за спожиту електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції (пункт 3.3 договору).
Датою початку постачання електричної енергії споживачу є дата зазначена в заяві-приєднанні. (п.3.4 Договору)
Згідно до п. 5.1 договору, ціна цього договору на 2020 рік становить 6  799  612,77 грн., в тому числі ПДВ 1  133  268,80 грн. Замовник розраховується з постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої регулятором, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до цього договору.
          Ціна (тариф) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції Учасника. Для одного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни на електричну енергію. (п.5.2. Договору).
Відповідно до п. 5.5. договору, ціна на електричну енергію встановлюється з дотриманням вимог, передбачених  Законом України "Про ринок електричної енергії"  і ПРРЕЕ. Сторони домовились про те, що ціна на електричну енергію, встановлена Регулятором, повинна бути обов`язкова для сторін з дати її введення в дію.
Згідно до пункту 5.8 договору, розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.
Розрахунки замовника за цим договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання учасника. Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється замовником виключно шляхом перерахування коштів на спецрахунок учасника на підставі рахунку та акту прийняття-передавання товарної продукції. Оплата вважається здійсненою після того, як на спецрахунок учасника надійшла вся сума коштів. Спецрахунок постачальника зазначається у платіжних документах учасника, у тому числі у разі його зміни. (п.5.9 Договору)
Відповідно до пункту 5.10 договору, оплата рахунка учасника за цим договором має бути здійснена споживачем у строки, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів від дати отримання замовником цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного в комерційній пропозиції, прийнятої замовником, за умови надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок замовника на зазначені цілі. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за цим договором здійснюється протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування відповідних послуг на свій реєстраційний рахунок. Всі платіжні документи, що виставляються Учасником Замовнику, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів для отримання інформації про подання звернень, скарг та претензій щодо комерційної якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки.
          Пунктом 5.11 Договору сторони передбачили, що якщо замовник не здійснив оплату за цим договором в строки, передбаченою комерційною пропозицією, учасник має право здійснити заходи з припинення постачання електричної енергії споживачу у порядку, визначеному ПРРЕЕ (з урахуванням особливостей, встановлених для вразливих споживачів). У разі порушення замовником строків оплати постачальник має право вимагати сплату пені. Пеня нараховується за кожен прострочений день оплати за цим договором. Споживач сплачує за вимогою учасника пеню у розмірі, що визначається у комерційній пропозиції.
Пунктом 6.2.1 договору, серед іншого, сторони домовились, що замовник зобов`язується забезпечити своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії відповідно до умов цього договору та пов`язаних з постачанням електричної енергії послуг згідно з умовами цього договору.
          Положеннями пункту 9.1. Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством.          
Цей договір укладається на строк до 31.12.2020р. включно, та набирає чинності з моменту підписання договору сторонами. Дія цього договору може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.
Згідно додатку №3 до договору на про закупівлю електричної енергії у постачальника універсальних послуг комерційної пропозиції №2-УП/16/2020 від 13.02.2020р., ТОВ  ООЕК, як постачальник універсальних послуг, здійснює діяльність з постачання електричної енергії на території м. Одеси та Одеської області в межах території, на якій здійснюють діяльність з розподілу електричної енергії оператори системи розподілу АТ  Одесаобленерго, АТ  Укрзалізниця, ПрАТ НЕКУкренерго  (Оператор) на підставі укладених з ними договорів електропостачальника про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії.
Відповідно до п. 1 комерційної пропозиції №2-УП, ціна (тариф) на електричну енергію визначається у встановленому Регулятором порядку. Інформація про діючий тариф на послуги постачальника універсальних послуг за електричну енергію розміщується на офіційному веб-сайті  http://www.ooek.od.ua  та інформаційних стендах у центрах обслуговування споживачів Постачальника не пізніше, ніж за 20 днів до початку застосування тарифу. У разі зміни ціни (тарифу) на електричну енергію, оплата заборгованості проводиться за цінами (тарифами), що діяли у період, за який сплачується борг.
Пунктом 2 комерційної пропозиції №2-УП визначено, що обсяги спожитої електричної енергії визначаються Оператором за розрахунковий перевід, який становить один календарний день.
Згідно п.4 комерційної пропозиції №2-УП, термін надання рахунку за спожиту електроенергію та термін його оплати: По закінченню розрахункового періоду постачальник надає споживачу рахунок на оплату за фактично спожиту та розподілену електроенергію у такому розрахунковому періоді. Споживач здійснює оплату протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунку, грошовими коштами на спецрахунок ТОВООЕК. Якщо фактичне споживання електроенергії виявиться більшим ніж очікуване, різниця між сумою авансових платежів та вартістю фактично спожитої електроенергії має бути сплачена протягом 5 робочих днів з дня отримання рахунку за фактично використану електроенергію; якщо фактичне споживання виявиться меншим ніж очікуване, надлишкові кошти зараховуються як оплата наступних платежів.
Оплата послуг з розподілу електричної енергії мережами Оператора: Оплату за послуги з розподілу Споживач здійснює через ТОВ  ООЕК  за тарифами, які встановлюються Регулятором відповідно до затвердженої ним Методики з наступним переведенням цієї оплати Постачальником Оператору (п.5 комерційної пропозиції №2-VП).
Відповідно п.6 комерційної пропозиції №2-VП, у разі несвоєчасної оплати платежів за договором у строки, визначені даним додатком, постачальник провидить споживачу нарахування пені у розмірі 0,5%  від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, що діяла в період, за який здійснюється нарахування за кожен день прострочення. Згідно  ст.625 ЦК України  на суму заборгованості нараховуються інфляційні втрати та 3% річних від суми боргу за весь час прострочення. Пеня, 3% річних та інфляційні нарахування сплачуються на поточний рахунок Постачальника, який вказується в рахунках протягом 5 днів з дня їх отримання.
Згідно п.8 комерційної пропозиції №2-VП, договір набирає чинності з дати оплати рахунка, отриманого від постачальника, або фактичного споживання будь-яких обсягів електроенергії, або підписання споживачем заяви-приєднання до умов договору, і укладається на строк до 31 грудня 2020р., а в частині розрахунків договір діє до повного виконання. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд умов, але в ніякому разі не більше ніж на термін дії договору споживача про надання послуг з розподілу електроенергії та ніж строк виконання ТОВ  ООЕК  функцій постачальника універсальних послуг.
За твердженням позивача, відповідачем у грудні 2020р. було спожито 6  545 кВт/год електричної енергії на загальну суму 19  524,96 грн., у підтвердження чого ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" було сформовано рахунок  за спожиту електричну енергію №02-698/1 від 04.01.2021р., термін оплати рахунку до 11.01.2021р., який було отримано 04.01.2021р. наручно представником Одеської митниці Держмитслужби - Борох, що підтверджується відповідною відміткою  на рахунку. При цьому, відповідач за  отриману послугу не розрахувався.
04.01.2021р. позивачем було направлено відповідачу претензію вих.№06/02-663, в якій викладено вимогу про сплату в 3-денний термін з моменту отримання претензії заборгованості за спожиту електричну енергію, яка станом на 03.02.2021р. становить 19  524,96 грн., яка залишилась без відповіді.
            Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач стверджував, що ним було сплачено 29.06.2021 за спожиту електричну енергію у розмірі 19  524,96 грн., на підтвердження цього додано до матеріалів справи, платіжне доручення №1084, відповідно до якого призначенням платежу є 3506010;2273; за актиВ. Електроенергію 06.2021 рах. 02-698 22.06.2021, акт 6 22.06.2021, дог.33/2021 від 09.03.2021; ПДВ - 3254,16.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Частиною 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами для виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до п.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
З огляду на матеріали справи вбачається, що 13.02.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю   "Одеська обласна енергопостачальна компанія" та Одеської митницею Держмитслужби було укладено договір про закупівлю електричної енергії у постачальника універсальних послуг №01-1217-УП.
Відповідно до положень якого Товариство з обмеженою відповідальністю   "Одеська обласна енергопостачальна компанія" продає електричну енергію замовнику для забезпечення потреб електроустановок замовника, а Одеська митниця Держмитслужби оплачує вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежу згідно з умовами договору. 
Колегією суддів встановлено, що договір укладений належним чином, підписаний повноваженими особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним та не розірваний.     
Частиною 1  статті 712 Цивільного кодексу України  передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2  статті 712 Цивільного кодексу України).
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, колегія суддів дійшла висновку, що за своєю правовою природою він є договором енергопостачання.    
Відповідно до  статті 714 Цивільного кодексу України  за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначені  Законом України "Про ринок електричної енергії".
Відповідно до частини шостої  статті 56 Закону України  передбачено, що постачання електричної енергії електропостачальниками здійснюється з дотриманням правил роздрібного ринку.
Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання електричної енергії споживачу (частина сьома статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії»)
Тобто, враховуючи норми чинного українського законодавства, колегія суддів зазначає, що відповідно до умов укладеного договору відповідач повинен був поставити електричну енергію, а відповідач в свою чергу, прийняти її та оплати кошти.
На підтвердження, виконання своїх зобов`язань позивачем надано до матеріалів справи довідку від 16.07.2021 за №110/03-258 про обсяги наданої електричної енергії, крім того також надано рахунок №02-698/1 від 04.01.2021 за спожиту електричну енергію у грудні 2020 року. Вищезгаданий рахунок був отриманий 04.01.2021 представником Одеської митниці Держмитслужби.
Відповідно до пункту 5.10 договору №01-1217-УП, оплата рахунка учасника за цим договором має бути здійснена споживачем у строки, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів від дати отримання замовником цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного в комерційній пропозиції, прийнятої замовником, за умови надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок замовника на зазначені цілі. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за цим договором здійснюється протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування відповідних послуг на свій реєстраційний рахунок.
Відповідно до частин 2  ст. 614 ЦК України  відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4  ст.13 ГПК України  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Так, Одеською митницею Держмитслужби, в якості підтвердження сплати останнім вартості спожитої активної електричної енергії у грудні 2020р. за договором №01-1217-УП від 13.02.2020р. до матеріалів справи надано платіжне доручення №1084 від 25.06.2021р. на суму 19  524,96 грн. Відповідно до якого, призначенням платежу є 3506010;2273; за актив. Електроенергію 06.2021; рах. 02-698 22.06.2021, акт 6 22.06.2021; дог.33/2021 від 09.03.2021.
Тобто, інших даних, що ідентифікують та встановлюють обов`язок зарахування коштів у рахунок спірного Договору не зазначено.
Щодо наданого платіжного доручення колегія суддів, зазначає наступне.
Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою      постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 №22   (далі - Інструкція) установлені загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, а також встановлено вимоги щодо заповнення розрахункових документів.
Відповідно до пункту 3.1 Інструкції платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.
Згідно з додатками 3, 9 до Інструкції одним із реквізитів платіжного доручення є "призначення платежу", який заповнюється з урахуванням установлених главою 3 Інструкції вимог.
У пункті 3.7 Інструкції визначено, що такий реквізит як «призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, які зазначено в реквізиті платіжного доручення "призначення платежу".
Водночас згідно з п. 3.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті реквізит: «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення: «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.
Колегія суддів звертає увагу скаржника, що право визначати призначення платежу в платіжних документах належить виключно платнику.
Відповідний порядок наведено у пункті 3.8 Інструкції та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого      наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18.
Відповідно до  ст. 73 ГПК України  доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.ч.1, 3  ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019 набрав чинності  Закон України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, внесено зміни до  ГПК України: змінено назву  статті 79 ГПК України  з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено саму статтю у новій редакції, фактично з впровадженням в господарський процес стандарту доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до  ст. 79 ГПК України  наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи та не заперечується сторонами, що між Товариством з обмеженою відповідальністю   "Одеська обласна енергопостачальна компанія" та Одеською митницею Держмитслужби окрім договору №01-1217-УП від 13.02.2020, також було укладено договір №33/2021 про закупівлю електричної енергії від 09.03.2021.
Враховуючи викладене, оскільки право визначати призначення платежу в платіжних документах згідно вищезгаданих норм належить  виключно платнику, а обраний платником спосіб зазначення у платіжному дорученні не дає права позивачу зрозуміти та зарахувати сплачені кошти у розмірі 19524,96 грн. до договору №01-1217-УП від 13.02.2020, оскільки в ньому зазначено інший номер договору, який був укладений між тими самими сторонами, а саме:договір №33/2021 про закупівлю електричної енергії.
Тому, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що оплата за спірним Договором скоріше не була здійснена відповідаче, тобто з точки зору процесуальної вірогідності доказів позивачем правомірно враховано оплату за платіжним дорученням №1084 від 25.06.2021, по договору №33/2021 про закупівлю електричної енергії від 09.03.2021 року.
Отже, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання ним сплати заборгованості за спожиту електричну енергію на суму 19 524,96 грн., яка була поставлена на підставі  договору №01-1217-УП від 13.02.2020, тому дії Одеської митниці Держмитслужби щодо несвоєчасності сплати коштів за спожиту електроенергію у грудні 2020 року є порушенням положень Договору №01-1217-УП від 13.02.2020 та норм чинного законодавства. 
Таким чином, колегія суддів вважає доведеними та обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 19  524,96 грн.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтями  546,  549 Цивільного кодексу України  передбачено, що виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно  ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яка сплачується у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною 3  ст. 549 Цивільного кодексу України  визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 4  ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6  ст. 232 Господарського    кодексу України).
З огляду на встановлені факти вбачається, що Одеська митниця Держмитслужби отримала рахунок №02-698/1 за спожиту електричну енергію 04.01.2021р., отже  згідно п. 5.10 договору №01-1217-УП від 13.02.2020 та п.4 комерційної пропозиції №2-УП відповідач повинен був здійснити оплату за спожиту електричну енергію до  - 13.01.2021 (із врахуванням, при цьому, того, що 07.01.2021-08.01.2021 святкові/неробочі дні).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий розрахунок пені позивачем за період 13.01.2021 по 03.06.2021, виконаний неправильно, оскільки позивачем не вірно визначено початкову дату нарахувань штрафних санкцій, яка повинна починатися в період позивачем за період 13.01.2021р. по 03.06.2021р., а тому сума пені повинна складати 1  006,20 грн.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат,  колегія суддів вказує наступне.
Відповідно до  ст. 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та річні не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не вірно визначено дату початку з 13.01.2021 по 03.06.2021 нарахувань 3% річних, тому правильним є період з 14.01.2021 по 03.06.2021, відповідно до якого сума 3% річних складає 226,28 грн.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат за період січень 2021р. по квітень 2021р., у сумі 933,29 грн., вважає його вірним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до  ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини  зазначив, що хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Вагомим аргументам апеляційної скарги колегією суддів надано оцінку; решта аргументів не є суттєвими доводами, або взагалі не має значення для  вирішення справи.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Одеської митниці Держмитслужби не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2021 у справі №916/1587/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог  статті 129 ГПК України  покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2021 у справі №916/1587/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Колоколов С.І.

Суддя                                                                                          Принцевська Н.М.