Справа № 461/7012/20                                Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/1102/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Ванівського О.М.,
суддів – Цяцяка Р.П., Мельничук О.Я.,
секретаря Івасюти М.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним,-

в с т а н о в и в:
В серпні 2020 року позивач за первісним позовом – Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останньої борг за Кредитним договором №D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року в розмірі 55 446 грн. 82 коп.
В обґрунтування поданого позову покликалися на те, що 30 січня 2019 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладеноКредитний договір №D44.00301.004860419 .
Згідно Кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 49 999,00 грн. зі сплатою 20% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів.
Станом на дату подання позову відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений Кредитним договором термін та не сплатив нараховані інші платежі, у тому числі проценти за Кредитним договором.
Останню сплату по Кредитному договору здійснив 16.06.2020 року.
Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатив заборгованість за кредитним договором, в тому числі кредит, відсотки за користування кредитом та інші обов`язкові платежі, позивач просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача 55 446 грн. 82 коп. заборгованості по Кредитному договору, яка складається з: 40 612 грн. 93 коп. основного боргу; 2268 грн. 12 коп. простроченого боргу; 704 грн. 30 коп. прострочених процентів та строкових процентів в розмірі 116 грн. 45 коп.; 1499 грн. 97 коп. нарахованої плати за обслуговування кредиту та простроченої плата в розмірі 9280 грн. 58 коп.; 964 грн. 47 коп. пені за несвоєчасне погашення платежів, що нарахована по 29.02.2020 року.
ОСОБА_1 частково не погоджуючись з позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк», звернулась до Акціонерного товариства «Ідея Банк» із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсними пункти 1.1., 1.10., 6.1. Кредитного договору № D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості (платежів) здійснених ОСОБА_1 за Кредитним договором № D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року, з часу його укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 16 218 грн. 91 коп, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості; 21 грн. 88 коп., що були спрямовані на оплату пені; 1967 грн. 97 коп., що були спрямовані на погашення процентів, як переплачених процентів за користування кредитом - в рахунок погашення основного боргу по Кредитного договору № D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року та стягнути з неї на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за Кредитним договором № D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року в розмірі 23 102 грн. 27 коп.
В обґрунтування зустрічного позову покликалась на те, що встановлена банком у кредитному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливою умовою договору та повинна надаватися відповідно до закону на безоплатній основі. Окрім цього, на думку ОСОБА_1 , дана послуга взагалі не являється послугою в розумінні Закону, за яку банк може отримувати будь – яку плату. Крім того, така послугу взагалі не відповідає змісту послуг (його назві) та по суті і не може фізично бути надана Банком, а тому є всі підстави для визнання кредитного договору в тій частині недійсним та здійснення перерахунку заборгованості.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року первісний позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, м.Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ 19390819) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) про стягнення боргу за кредитним договором, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, м.Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ 19390819) заборгованість за кредитним договором у розмірі 23102,27 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, м.Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ 19390819) сплачений судовий збір у сумі 875,69 грн.
У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом, - відмовлено.
Зустрічну позовну заяву за позовом  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, м.Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ 19390819) про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним, задоволено повністю.
Визнано недійсними пункти 1.1, 1.10, 6.1 Кредитного договору № D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості (платежів), здійснених ОСОБА_1 за Кредитним договором № D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року, з часу його укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 16218,91 грн., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості; 21,88 грн., що були спрямовані на оплату пені; 1967,97 грн., що були спрямовані на погашення процентів, як переплачених процентів за користування кредитом – в рахунок погашення основного боргу по Кредитному договору № D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса: 79008, м.Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ 19390819) на користь ДСА України судовий збір у сумі 840,80 грн.
Рішення суду оскаржив позивач АТ «Ідея Банк».
Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що кредитний договір, стягнення за яким є предметом позову у даній справі, укладений 30.01.2019 року, тобто під час дії ЗУ «Про споживче кредитування», в редакції, яка набрала чинності 10.06.2017 року.
Тобто, абзац 3 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якого кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, втратив чинність, ще до укладення спірного кредитного договору, тому такий не може бути застосований у даній справі, а також не може бути застосована і відповідна судова практика, оскільки така вже не актуальна.
Натомість, у чинному на даний час ЗУ «Про споживче кредитування» міститься визначення поняття загальних витрат за споживчим кредитом, якими є витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Також, втратили чинність Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на зміну яким прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
Покликаючись на Методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, банк розраховує загальну вартість кредиту за такою формулою ЗВК = ЗРК + ЗВК, де ЗВК загальна вартість кредиту, ЗРК загальний розмір кредиту, ЗВСК загальні витрати за споживчим кредитом.
Звертає увагу на судову практику в аналогічних правовідносинах.
Стверджує, що на момент укладення кредитного договору, законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості.
Крім цього, визначення плати за обслуговування кредитної заборгованості підтверджується самим кредитним договором.
Вважає, що передбачена пунктом 1.10 кредитного договору плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена за послуги, які надаються відповідачу протягом всього строку дії кредитного договору, тобто плата за обслуговування кредитної заборгованості, передбачена пунктом 1.10 договору, встановлена за відповідні послуги, котрі надаються відповідачу більше ніж один раз на місяць.
Вважає, що законом не заборонено встановлювати плату за послуги, перелічені у п.1.10 договору, оскільки вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено.
Крім цього, на думку апелянта, висновок суду першої інстанції про нікчемність передбаченої кредитним договором умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, є безпідставним, покликається на презумпцію правомірності правочину, яка передабчена ст. 204 ЦК України.
Також зазначає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, при цьому ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» не містить висновку про несправедливість конкретних умов договору, зокрема, якими передбачено нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, висновок суду щодо нікчемності відповідної умови договору є помилковим та суперечить ч. 2 ст. 215 ЦК України, за якою правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом.
Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року та постановити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.
Відповідно до частини 1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст.7ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст.8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 06.09.2021 року надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно із яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит, відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога АТ «Ідея Банк» про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати платежів за обслуговування кредиту, є необґрунтованою і в цій частині позов задоволенню не підлягає, при цьому вимога в частині стягнення основного та простроченого боргу, строкових та прострочених відсотків та пені за несвоєчасне погашення платежів, є обґрунтованою та підлягає стягненню в судовому порядку.
Задовольняючи позовні вимоги про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що встановлена у п.1.10. Кредитного договору № D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року плата за обслуговування кредитної заборгованості містить одночасно ознаки як і недійсного так і нікчемного правочину, оскільки Банк встановив плату за надання інформації не зважаючи, що безплатність надання такої інформації чітко передбачена ч.1 ст. 11 Закону України «Про споживе кредитування».
Надаючи оцінку та вважаючи нікчемною умову кредитного договору в частині встановлення платежу за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, отримуючи прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції покликався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19 та від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Матеріалами справи та судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 30 січня 2019 року укладено Кредитний договір №D44.00301.004860419.
Згідно п.1.1., Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49 999.00 грн. (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 00 копійок), включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.
Згідно п.1.2. Кредитного договору, Банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника.
Відповідно до п. п. 1.3., 1.4. Кредитного договору, за користування кредитом Позичальник сплачує змінювану процентну ставку в розмірі 20% річних.
Згідно п. 1.10. Кредитного договору, за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе:надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника;опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за Кредитним договором.
Згідно колонки 7.4 Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за договором про споживчий кредит п. 6.1. Кредитного договору, плата за обслуговування кредитної заборгованості складає 89998 грн. 20 коп., яку згідно п. 2.1., 6.1. Кредитного договору Відповідач повинна сплачувати на транзитний рахунок № НОМЕР_2 відкритий у Банку в період з 05.03.2019 року по 30.01.2024 року 60 (шістдесятьма) щомісячними внесками включно до 05 дня /числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів.
Згідно 5.7. Кредитного договору реальна річна процента ставка за Кредитним договором складає 103.27949525 % річних, а загальна вартість кредиту для споживача за весь строку користування кредитом складає 169 853 грн. 86 коп.
З виписки банку за період 30.01.2019 року по 18.09.2020 року встановлено, що відповідачем було сплачено 13 платежів по кредиту на загальну 37 605 грн. 00 коп., з яких: 16 218,91 грн. Банком було зараховано в рахунок погашення плати за обслуговування кредиту, що становить 43,12% від усіх платежів; 12 676,94 грн. - в рахунок погашення процентів по кредиту; 8 687,97 грн. - в рахунок погашення основного боргу; та 21,18 грн. – в рахунок оплати пені.
Спеціальним законом, який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів є ЗУ «Про захист прав споживачів».
В свою чергу, згідно із ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладення кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунків щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум, а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування»).
Натомість, у п. 1.10 спірного кредитного договору № Z75.00407.003606836 від 29.01.2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, яка включає в себе надання інформації за рахунками позичальника з використання засобів електронного зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів України, в контакт - центрі, шляхом направлення СМС - повідомлення щодо суми платежу за договором кредиту, зарахування платежу та погашення заборгованості за кредитом, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із застосування різних каналів зв`язку тощо.
Тобто, пунктом 1.10 кредитного договору фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.
Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватись будь якою зустрічною оплатою зі сторони позичальника.
Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично надання кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюються при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту позичальнику.
Враховуючи наведене, позивач АТ «Ідея Банк» не мав права встановлювати платіж у кредитному договорі, за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як зазначалося вище, в оскаржуваному рішенні міститься посилання на те, що при його ухваленні суд врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі з аналогічних правовідносин №708/195/19 та від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.
В свою чергу, апеляційна скарга АТ «Ідея банк» не містить доводів, які б спростовували висновки викладені у згаданих постановах касаційного суду чи підстав для незастосування таких.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відповідності умов спірного кредитного договору вимогам Закону України «Про споживче кредитування», на переконання колегії суддів, не ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, матеріалах справи, а також не узгоджуються із сталою судовою практикою Верховного Суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ «Ідея Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та правильно відмовив у задоволенні такої, де стягнення плати з позичальника передбачена за обслуговування кредиту (надання інформації), оскільки надання відповідних послуг в силу вимог чинного законодавства має бути безоплатним, а також вірно задоволив зустрічний позов та визнав недійсними пункти 1.1, 1.10, 6.1 Кредитного договору № D44.00301.004860419 від 30 січня 2019 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості.
Що стосується доводів апелянта про те, що законом не заборонено встановлювати плату за послуги, які перелічені у п. 1.10 договору, з покликанням на те, що вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, перелік яких є передбачений частиною 3 цієї статті та не є вичерпним.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є такими, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, тому підстави для перерозподілу судових витрат, відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея банк» - залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 21.12.2021 року.

Головуючий:  Ванівський О.М.

Судді:  Мельничук О.Я.

Цяцяк Р.П.