15.02.22
22-ц/812/296/22
Провадження № 22-ц/812/296/22

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 лютого 2022 року м. Миколаїв
справа № 487/6342/18
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи  
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 03 листопада 2021 року під головуванням судді Сухаревич З.М., в приміщенні цього ж суду, повний текст ухвали складений 08 листопада 2021 року, у цивільній справі 
за позовом 
ОСОБА_2  до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , треті особи – Заводський відділ державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлана Анатоліївна, орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про визнання договору дарування недійсним і поновлення права власності на житлове приміщення,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви
У вересні 2018 року ОСОБА_2  звернувся з позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , треті особи – Заводський відділ державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлана Анатоліївна, орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про визнання договору дарування недійсним і поновлення права власності на житлове приміщення.
Позивач зазначав, що у 2016 році звернувся з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору позики та стягнення 671175 грн боргу. Одночасно подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 . Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2017 року на вказану квартиру був накладений арешт. Копія зазначеної ухвали разом із позовною заявою були направлені судом ОСОБА_3 12 січня 2017 року для відома. Однак, не зважаючи на це, 18 січня 2017 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір дарування спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за р/№37.
Посилаючись на те, що спірний договір дарування укладений фіктивно, оскільки волевиявлення відповідачів не було вільним і не відповідала їх внутрішній волі, договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлювалися ним, сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання договору дарування, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, позивач просив суд визнати спірний договір дарування недійсним з моменту його укладення; поновити право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 
01 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив залучити його до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги, та з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про визнання права власності на Ѕ частину квартири.
ОСОБА_1 зазначав, що з 2006 року перебуває з ОСОБА_3 у шлюбі, від якого мають двох спільних дітей. Перебуваючи у шлюбі, ними була придбана квартира АДРЕСА_1 . Покупцем була вказана лише дружина ОСОБА_3 
18 січня 2017 року його дружина ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 вказану квартиру. Не заперечував щодо вчинення договору дарування, оскільки вважав, що дружина розпорядиться лише належною їй Ѕ часткою квартири. 
05 листопада 2019 року йому стало відомо, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 не Ѕ частку належної їй на праві спільної власності квартири, а усю квартиру в цілому. 
Оскільки спірна квартира є спільною власністю подружжя, позивач звернувся до відповідачів з вимогою вирішити питання про визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири, однак вони відмовили йому, посилаючись на законодавчо-технічну неможливість відновлення його права, оскільки на цю квартиру накладені чисельні арешти.
Пізніше йому стало відомо, що ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом. 
Посилаючись на те, що рішення суду у цій справі може вплинути на його майнові права щодо Ѕ частини спірної квартири, ОСОБА_1 просив суд залучити його до участі у цій справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги; приєднати його позовну заяву до матеріалів справи № 487/6342/18; у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року відмовлено у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 , як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, про визнання права власності на Ѕ частину квартири. Позовну заяву разом із додатками повернена ОСОБА_1 .
Ухвала суду мотивована тим, що викладаючи позовні вимоги, ОСОБА_1 викладає їх під умовою («у разі задоволення позову ОСОБА_2 »), тобто ставить залежність обраного ним способу захисту від результатів розгляду справи, що є неприпустимим. Спір між сторонами за первісним позовом виник із договірних правовідносин між відповідачами і не стосується прав і обов`язків ОСОБА_1 . Позов ОСОБА_1 , як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, щодо визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, обґрунтовано порушенням його прав як власника спільного сумісного майна подружжя, тобто спір виник не з договірних правовідносин, а з сімейних. Задоволення позову ОСОБА_1 не може виключити повністю або частково задоволення первісного позову і позов ОСОБА_2 не впливає на права та обов`язки ОСОБА_1 , який не був стороною спірного договору. А тому суд дійшов висновку, що вказане унеможливлює спільний розгляд позову ОСОБА_1 з первісним позовом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість вказаного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити судове рішення, яким задовольнити його заяву про вступ до справи як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Узагальненні доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що його позов безпосередньо взаємопов`язаний із первісним позовом, оскільки вони мають один і той самий предмет позову. При цьому, задоволення його позову щонайменше частково виключить задоволення первісного позову тим, що не можливо буде поновити право власності на квартиру в цілому лише тільки на його дружину. Судом не враховано та не прийнято до уваги норми абзацу 2 частини 1 статті 188 ЦПК України. Думка суду про неприпустимість його похідної позовної вимоги, яка залежить від задоволення позовної вимоги первісного позову ОСОБА_2 , є невірною. Спір виникає не тільки з договірних правовідносин, а й із сімейних, оскільки позивач ОСОБА_2 є рідним батьком ОСОБА_3 , а відповідачка ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_1 . Рішення у цій справі беззаперечно може вплинути на його майнові права, оскільки ОСОБА_2 заявив про свій намір спрямувати спірну квартиру на реалізацію в рахунок погашення боргових зобов`язань відповідачки. 

Узагальненні доводи інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений судом строк, до апеляційного суду не надійшло.

2. Мотивувальна частина 

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду
       Частиною першою статей 4 ЦПК України, 15 ЦК України  передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
ОСОБА_1 звернувся з позовом як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за умови задоволення судом позовних вимог ОСОБА_2 по справі № 487/6342/18.
Відповідно до частини першої статті 52 ЦПК України  треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.
За змістом статті 195 ЦПК України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження, застосовуються положення статей 193 і 194 цього Кодексу.
Частиною другою статті 193 ЦПК України передбачено, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що правилом для участі у справі третіх осіб із самостійними вимогами є те, що такі вимоги повинні стосуватися предмета спору, щодо якого виник спір між позивачем та відповідачем.
Установивши, що спір між ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншої сторони, виник з приводу договірних правовідносин між відповідачами, а саме, договору дарування квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 не є стороною цих зобов`язань, тобто позови позивача та третьої особи не є взаємопов`язані і не стосуються одного предмета спору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 .
Посилання апелянта на аналогічний предмет позову, а саме, право власності на житлове приміщення, є необґрунтованими, оскільки заявник помилково ототожнює предмет позову та предмет спору, які за своїм визначенням є різними. Так, під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем, а предметом позову - є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті.
Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 461/10920/14-ц. 
Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що його позов відповідає загальним вимогам, передбаченим статтями 175, 177 ЦПК України, є недостатніми для відкриття провадження у цій справі в розумінні статті 52 ЦПК України.
При цьому ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду із аналогічним позовом в окремому порядку.
Посилання апелянта на те, що ним вже було подано окремий аналогічний позов, який залишено без розгляду за його заявою, виходить за межі оскаржуваної ухвали, а тому не мають правового значення для даної справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не роз`яснив наслідки сплати судового збору при подачі позову, не можуть бути достатніми для скасування ухвали, оскільки заявник може звернутись окремо за відповідними роз`ясненнями. 
ЄСПП вказав, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
       
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	І.В. Лівінський	
Судді	В.В. Коломієць Н.О. Шаманська	

Повне судове рішення складене 15 лютого 2022 року.