Справа № 160/404/17 	Головуючий у 1 інстанції: Адамчук Г. М. 	
Провадження № 22-ц/802/383/22  Категорія: 56 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
24 березня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Володимир-Волинської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Володимир-Волинської районної державної адміністрації та Волинської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 11 січня 2022 року, 
В С Т А Н О В И В :
У червні 2016 року керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі уповноваженого органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Локачинської районної державної адміністрації Волинської області, Волинської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 16 361,04 грн, а також судові витрати по справі.
Позовна заява мотивована тим, що розпорядження голови Локачинської районної державної адміністрації Дудечка В.Ф. №58-оа від 22.06.2016 було звільнено ОСОБА_2 . 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01.11.2016 у справі № 803/1088/16, яке було залишено без змін згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2017, дане звільнення було незаконним та ОСОБА_2 з 24.06.2016 поновлено на посаді начальника відділу освіти Локачинської районної державної адміністрації Волинської області та стягнуто з Локачинської РДА на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16 361, 04 грн.
Оскільки звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, на голову Локачинської РДА ОСОБА_1 , який призначений на зазначену посаду розпорядженням Президента України від 24.03.2015 № 278/2015-рп, як на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну установі в розмірі 16 361,04 грн.
Витрачання з бюджету коштів на виплату ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора, який звернувся з даним позовом до суду, оскільки уповноважені органи не повідомили прокурора про те, що будуть самостійно вживати заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом до ОСОБА_1 , що свідчить про їх бездіяльність, тому вказані обставини, відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», свідчать про наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.
Ураховуючи наведене, керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Локачинської РДА матеріальну шкоду в порядку регресу у розмірі 16 361,04 грн, а також судові витрати.
Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 15 липня 2021 року Володимир-Волинську місцеву прокуратуру у справі за позовом керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Локачинської районної державної адміністрації Волинської області та Волинської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу замінено на Володимир-Волинську окружну прокуратуру, Локачинську районну державну адміністрацію Волинської області на Володимир-Волинську районну державну адміністрацію.
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 11 січня 2022 року позов задоволено.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Володимир-Волинської районної державної адміністрації матеріальну шкоду у порядку регресу у розмірі 16 361 гривню 00 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури 1600 гривень 00 копійок судового збору за подання позовної заяви.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову в позові. Вважає рішення суду необґрунтованим. Зазначає про помилковість висновків суду щодо доведеності розміру завданої шкоди. У рішенні не наведено правових підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у даних правовідносинах.
Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (16 361, 04 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 24.03.2022, тобто дата складення повного судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, аргументи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням голови Локачинської районної державної адміністрації В. Мазурок від 01 вересня 2010 року № 41-ос «Про призначення ОСОБА_3 », ОСОБА_2 призначено з 01 вересня 2010 року на посаду завідувача сектору з питань внутрішньої політики, зв`язків з громадськими організаціями та засобами масової інформації апарату райдержадміністрації як таку, що пройшла за конкурсом, перебуває в кадровому резерві та пройшла стажування на заміщення вакантної посади.
Розпорядженням голови Локачинської районної державної адміністрації В. Мазурок від 14 грудня 2010 року № 62-ос «Про призначення ОСОБА_3 » ОСОБА_2 призначено за переведенням з 14 грудня 2010 року на посаду начальника відділу освіти Локачинської районної державної адміністрації.
24 березня 2015 року за розпорядженням Президента України № 278/2015-рп ОСОБА_1 призначено головою Локачинської РДА.
Згідно з розпорядженням голови Локачинської РДА В.Дудечка від 22 червня 2016 року №58-ос «Про ОСОБА_3 », відповідно до п.1 ст.40, ст.44 КЗпП України, враховуючи погодження Волинської обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу освіту Локачинської РДА з 24.06.2016 року в зв`язку з реорганізацією відділу освіти райдержадміністрації та скороченням чисельності працівників.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від01.11.2016 у справі № 803/1088/16 (а.с. 17-24) за позовом ОСОБА_2 до Локачинської районної державної адміністрації Волинської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адміністративний позов задоволено, визнано протиправним та скасовано розпорядження Локачинської районної державної адміністрації Волинської області від 22 червня 2016 року № 58-ос «Про ОСОБА_3 », поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу освіти Локачинської районної державної адміністрації з 24 червня 2016 року та стягнуто з Локачинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16 361 гривня 04 копійки. 
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2017 (а.с.25-28) постанову Волинського окружного адміністративного суду від 01.11.2016 у справі №803/1088/16 залишено без змін.
Виписками по рахунках від 23.11.2016 та від 22.02.2017 стверджується, що Локачинська РДА сплатила середній заробіток на рахунок ОСОБА_2 згідно з виконавчими листами Волинського окружного суду №984 від 08.11.2016 - 4390,80 грн та №72 від 10.02.2017 – 11970,24 грн, що в сукупному розмірі становить 16 361,04 грн.
В.о. першого заступника керівника місцевої прокуратури О. Хомич 17.05.2017 звернувся до Волинської обласної державної адміністрації із проханням повідомити Володимир-Волинську місцеву прокуратуру про наміри та можливості щодо пред`явлення Волинською обласною державною адміністрацією позову до суду щодо стягнення з голови Локачинської РДА матеріальної шкоди в порядку регресу.
Голова Волинської ОДА В. Гунчик 30.05.2017 на вказаний вище запит повідомив, що погоджується із позицією місцевої прокуратури щодо стягнення вказаної вище шкоди в порядку регресу, однак пропонує повернутись до розгляду даного питання після прийняття рішення судом касаційної інстанції.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.12.2020 у справі № 803/1088/16, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2017 року у справі №803/1088/16 залишено без змін.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
У ст. 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ч. 1 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.
Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18.
Згідно з Законом України «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.
Зважаючи на те, що у зв`язку з поновленням ОСОБА_5 на роботі за рішенням суду і сплатою Локачинською РДА на її користь 16 361,04 грн. за час вимушеного прогулу, Локачинській РДА завдано матеріальної шкоди з вини відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що він як службова з вини якої завдано шкоди, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Перед зверненням до суду в.о. першого заступника керівника місцевої прокуратури О. Хомичем виконано вимоги частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, що підтверджується відповідними листами на адресу Волинської ОДА.
Зважаючи на зазначені положення закону, обгрунтування підстав та вимог позовної заяви, виконання прокуратурою вимог щодо повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, колегія також погоджується з висновком місцевого суду про наявність повноважень у прокурора для звернення до суду із позовом в інтересах держави у цій справі.
Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Також, у частинах третій статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду вирішувала такі питання: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справі № 910/3486/18; від 16 квітня 2019 року у справі № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі №923/560/18; від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, та зазначила, що: Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру , прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва .
Таким чином, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Враховуючи зазначене, можна зробити висновок, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, заявою або скаргою.
Суд приходить до висновку, що прокурор відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, а саме з огляду на неподання компетентним органом позову, що свідчить про тривалу бездіяльність щодо захисту інтересів держави отже, неналежне виконання ним своїх повноважень. Тому у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам законодавства.
Тому, колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на безпідставність та необґрунтованість подання прокурором позову до суду є помилковим.
Доводи відповідача в частині безпідставності та необгрунтованості вимог Волинської ОДА є помилковими, з огляду на таке.
Частиною 4 статті 136 КЗпП України передбачає, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.
З системного аналізу зазначеної правової норми вбачається, що звернення до суду з позовом про стягнення шкоди з керівника (заступника керівника) підприємства вищестоящим у порядку підлеглості органом допускається у випадку, коли особа, якою спричинена шкода, на момент пред`явлення позову перебуває у трудових відносинах з підприємством.
Оскільки на момент звернення з позовом відповідач ОСОБА_1 обіймав посаду голови Локачинської РДА, звернення до суду прокурором в інтересах держави в особі Волинської ОДА відповідає вимогам ч. 4 ст. 136 КЗпП України.
В цілому доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги
Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи належними доказами не підтверджено, також не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі згідно доводів апеляційної скарги.
Та обставина, що ОСОБА_1 не був залучений як третя особа до участі у справі про поновлення на роботі ОСОБА_2 не перешкоджає покладенню на нього відповідальності за незаконне звільнення виходячи з положень статті 237 КЗпП України, яка умовами покладення відповідальності визначає вину службової особи та незаконність звільнення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України ).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог Володимир-Волинської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Володимир-Волинської районної державної адміністрації та Волинської обласної державної адміністрації, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 367, 374, 382, 383,384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 11 січня 2022 року у даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий – суддя

Судді