24.12.21
22-ц/812/2114/21
Провадження №22-ц/812/2114/21 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

24 грудня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Данилової О.О., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу №471/277/20 за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Дмитренка Ігоря Миколайовича на рішення, яке ухвалив Арбузинський районний суд  Миколаївської області під головуванням судді Кірімової Ольги Миколаївни о 13 годині 54 хвилині у приміщенні цього суду 14 вересня 2021 року, повний текст якого складений 17 вересня 2021 року, за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про стягнення боргу, 

в с т а н о в и л а :

У квітні 2020 р. ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Дмитренка І.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позов мотивовано тим, що 08 травня 2012 р. відповідачка взяла у ОСОБА_1 в борг 200000 грн., які зобов`язалася повернути протягом 3 років, про що була складена розписка. В разі неповернення коштів вона зобов`язалася передати земельну ділянку для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, власницею якої вона є, позивачу. Оскільки відповідачка отримані у борг грошові кошти позивачеві не повернула, між ними був укладений договір оренди належної відповідачці земельної ділянки. Крім того згідно домовленості між сторонами, за рахунок боргу відповідачки було вираховано оренду плату за користування земельною ділянкою в розмірі 21154 грн. 40 коп.
Посилаючись на викладене, а також на те, що до теперішнього часу відповідачка борг не повернула та бажає розірвати договір оренди земельної ділянки, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь суму боргу у розмірі 178845 грн. 60 коп. (залишок неповернутої суми боргу за борговою розпискою), а також судові витрати.
Відповідачка ОСОБА_3 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася.
Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала з тих підстав, що ОСОБА_2 особисто розписки не писала, кошти в сумі 200000 грн. не отримувала та підпис в розписці не належить відповідачці. Далі суду зазначила, що підпис в борговій розписці та в журналі реєстрації нотаріальних дій Петропавлівської сільської ради належить ОСОБА_2 . В березні 2012 року ОСОБА_2 отримала від позивача кошти в сумі лише 20000 грн. за оренду землі згідно договору оренди землі б/н від 14 березня 2012 р., але жодної розписки про це не писала. Звертала увагу суду на ту обставину, що договір оренди землі було укладено у березні 2012 р., а розписка написана 08 травня 2012 р., тобто після укладення договору оренди. З наведених підстав просила відмовити у задоволенні позову. Представником відповідачки також була подана до суду заява про застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності, сплив якого закінчився 09 травня 2015 року (а.с. 197).
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2021 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
       Рішення суду мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується змістом наданої позивачем розписки від 08 травня 2012 року, за яким відповідачка ОСОБА_2 мала виконати грошове зобов`язання, але своїх зобов`язань не виконала, чим фактично порушила права позивача. Суд також виходив з того, що сторони визначили трирічний строк виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань і останнім днем строку виконання є 08 травня 2015 року.
Позивач звернувся до суду з даним позовом 03 квітня 2020 року, тобто за межами позовної давності, про поновлення строку звернення до суду не просив, жодних поважних причин пропуску зазначеного строку не навів, що є підставою для відмови у позові.
Суд відхилив посилання представників позивача, на те що останній платіж відповідачкою було вчинено у грудні 2019 року, а повернута сума боргу склала 2644 грн. 32 коп., яка в подальшому зарахована в рахунок орендної плати за договором оренди землі, та те, що договір є з умовою, тобто таким договором, що виконується сторонами, що переривало строк позовної давності, та зазначив, що по справі не встановлено, що кошти в загальній сумі 21154.00 грн., як зазначає позивач, дійсно були надані йому відповідачкою, тобто що будь-які дії були дійсно вчинені боржником, а представником відповідачки такі обставини заперечуються.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Дмитренко І.М. вказує, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд застосував позовну давність без з`ясування та встановлення підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тоді як насамперед, мав встановити, чи було порушено права позивача, чи є підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, судом не враховано, що сторони при укладанні договору позики обумовили, що у разі неповернення боргу протягом трьох років, відповідачка передає позивачеві належну їй земельну ділянку, що і відбулося на умовах договору оренди землі, укладеному строком на 49 років, однак остання порушила домовленості, звернувшись у листопаді 2019 року до суду з позовом про розірвання договору оренди. Судом також не було враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 щодо принципу добросовісності. 
       Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, згідно підписаної ОСОБА_2 08 травня 2012 року розписки, вона «в заставу свого земельного паю - земельної ділянки для ведення товарного виробництва, державний акт ЯЛ-951663, площею 8.97 га, взяла в борг кошти в орендаря ОСОБА_1 загальною сумою 200 000.00 (двісті тисяч) грн. Зобов`язується віддати борг на протязі трьох років. В разі неспроможності віддати кошти, отримані в борг, добровільно передає свою земельну ділянку для ведення товарного виробництва площею 8.97 га громадянину ОСОБА_1 » (а.с. 172).
Вірність підпису ОСОБА_4 на розписці засвідчена секретарем виконавчого комітету Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області. 
На час розгляду справи в суді ОСОБА_4 гроші ОСОБА_1 не повернула.
Звернувшись з позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що відповідачка взяла у нього у борг 08 травня 2012 року 200000 грн., на підтвердження чого підписала розписку, але позичені кошти не повернула, тому просив про стягнення з ОСОБА_2 неповернутого боргу з відрахуванням невиплаченої останній орендної плати – 178845 грн. 60 коп.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Таким чином, проаналізувавши надану позивачем на підтвердження своїх вимог розписку від 08 травня 2012 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір позики, умови якого сторони узгодили у розписці від 08 травня 2012 року. Зокрема, згідно розписки сума позики становить 200000 грн., строк повернення грошових коштів – протягом трьох років, тобто останнім днем повернення боргу було 08 травня 2015 року.
Також судом першої інстанції було встановлено і не спростовано належними та допустимими доказами, що на день ухвалення рішення по справі борг за договором позики ОСОБА_2 ОСОБА_1 не повернула.
За такого колегія суддів вважає встановленим факт порушення прав позикодавця ОСОБА_1 внаслідок невиконання зобов`язань позичальником ОСОБА_2 . Тобто позовні вимоги ОСОБА_5 про повернення суми позики є обґрунтованими і доведеними
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем пропущена позовна давність, оскільки він звернувся до суду за захистом своїх прав 03 квітня 2020 року, поновити строк звернення до суду не просив, поважність причин пропуску зазначеного строку не довів, а відповідачка подала заяву про застосування позовної давності.
       Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 
Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідачки подала заяву про застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності (а.с. 185).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до частини п`ятої цієї ж статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)
Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).
Як встановив суд першої інстанції, строк виконання зобов`язань з повернення позичених коштів настав 08 травня 2015 року, отже, відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності у спірних правовідносинах почався зі спливом цього строку виконання.
Між тим, суд, відмовляючи в позові, не дав належної оцінки наступним фактичним обставинам справи.
Так, укладанню договору позики між сторонами передувало укладання ними ж договору оренди землі 14 березня 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_2 (орендодавець) передала в строкове платне користування на умовах оренди ОСОБА_1 (орендар), строком на 49 років належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 8.97 га, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області. Договір зареєстровано в установленому законом порядку 08 травня 2012 року ( а.с. 5).
Згідно тексту розписки від 08 травня 2012 року ОСОБА_2 , обумовлюючи повернення взятих у борг у ОСОБА_1 грошових коштів протягом трьох років, взяла на себе обов`язок у разі неспроможності віддати ці кошти, передати свою земельну ділянку для ведення товарного виробництва, площею 8.97 га, ОСОБА_1 (а.с. 172).
За такого, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , користуючись і після 08 травня 2015 року (настання строку повернення боргу), належною відповідачці земельною ділянкою, розраховував на забезпечення виконання боргового зобов`язання останньою.
Однак, у листопаді 2019 року ОСОБА_2 , порушивши взяті на себе відповідно до розписки від 08 травня 2012 року додаткові зобов`язання, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання укладеного 14 березня 2012 року договору оренди землі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує передбачених договором зобов`язань, а саме – не виплачує оренду плату (справа № 471/936/19).
Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2020 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі задоволено. Розірвано договір від 14 березня 2012 року між  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , який було зареєстровано у відділі Держкомзему у Братському району 08 травня 2012 року за № 482104204003130 (а.с 208-214). 
Тому, колегія суддів вважає, що саме після звернення ОСОБА_2 (у листопаді 2019 року) до суду з позовом про повернення земельної ділянки, якою на правах оренди користувався з 2012 року ОСОБА_1 , останній дізнався про порушення своїх прав щодо повернення позичених відповідачці коштів, а тому звернувшись до суду з позовом про стягнення вказаних коштів 03 квітня 2020 року, позивач у відповідності з положеннями частини 1 статті 261 ЦК України не пропустив позовну давність.
За такого суд неправильно оцінив обставини справи, висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності та про відмову у позові з цих підстав є помилковим, а тому наявні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідачки неповернутих за договором позики коштів в межах заявлених вимог в сумі 178845 грн. 60 коп.
Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам матеріального права, що регулює спірні правовідносини, рішення суду в силу положень пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано, за наслідками апеляційного перегляду позов задоволений, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути сплачений останнім судовий збір за подання позовної заяви (1788 грн. 46 коп.) та апеляційної скарги (2683 грн.), а всього – 4471 грн. 46 коп. 
       Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дмитренка Ігоря Миколайовича задовольнити.
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення боргу задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає по АДРЕСА_1 , на користь  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає по АДРЕСА_2 , 178845 грн. 60 коп. боргу за договором позики від 08 травня 2012 року та 4471 грн. 46 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
       
Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: О.О. Данилова 

Н.О. Тищук

____________________________________________________
Повний текст постанови складений 24 грудня 2021 року